Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

У вересні 2023 року до суду звернулась [PERSON] яка є законним представником [PERSON] , із позовом до [PERSON] , про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначила, що із [PERSON] [INFO] перебувала у фактичних шлюбних відносинах, під час спільного проживання [INFO] народилася донька [PERSON] , яка проживала разом із батьками та була зареєстрована разом із батьком. За ініціативою [PERSON] , [PERSON] . 23.07.2021 уклала із [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , за яким було передбачено, що продавець передав, а покупець прийняв у власність квартиру [ADDRESS] за визначеною у договорі ціною у 1 100 000 грн. Вказує на відсутність на момент укладання реальних намірів виконання договору, настання правових наслідків, обумовлених договором, що є підставою для визнання договору недійсним як фіктивного на підставі ст. 234 ЦК України. Посилається при цьому на відсутність доказів реального передання квартири [ADDRESS] покупцю , подальше несення нею витрат на утримання квартири. Крім того, позивачка зазначає, що [PERSON] на час оформлення договору купівлі-продажу квартири не мав особистих коштів у визначеному розмірі з тим, щоб сплатити обумовлену ціну до підписання договору, що у свою чергу є підставою кваліфікувати договір купівлі-продажу як фіктивний в частині покупця. У позові також зазначено, що на час укладання спірного договору купівлі-продажу було порушено права [PERSON] , яка мала на момент укладання спірного договору право на проживання у квартирі. Підписання договору [PERSON] та [PERSON] відбулося без дозволу органу опіки і піклування, що є порушенням ч. 2 ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» і має наслідком визнання договору недійсним частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України. Ухвалою суду від 18.09.2023 позовну заяву залишено без руху. 11.04.2025 від позивача надійшла заява про усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду. Ухвалою суду від 02.06.2025 відкрито провадження у справі. У судове засідання сторони не з`явились. Представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач, будучи повідомленою належним чином про час і місце судового засідання, у судове засідання не прибула, явку представника не забезпечила, надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала, проти задоволення позову не заперечувала. Відповідач відзиву на позовну заяву не подала, у зв`язку з чим суд розглядає справу на підставі наявних доказів відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] . 23.07.2021 уклала із [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , за яким [PERSON] як продавець передала, а [PERSON] як покупець ць прийняв у власність двокімнатну квартиру загальною площею 122, 8 кв. м., житловою площею 73, 6 кв. м. за адресою [ADDRESS] , за визначеною у договорі ціною у 1 100 000 грн. Докази сплати і отримання продавцем визначеної у договорі вартості квартири у розмірі 1 100 000 грн відсутні. Судом встановлено, що спірна квартира належала [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 06.04.2011, посвідченого Глуховцевою Н. В., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, за реєстровим № 966, зареєстрованим в Державному реєстрі правочинів Глуховцевою Н. В., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 06.04.2011. Право власності зареєстровано за [PERSON] в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно 07.04.2011 згідно з Витягом від 07.04.2011 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», реєстраційний номер 7171199. Із матеріалів справи вбачається, що на час укладання спірного договору [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON] , 1959 р. н. шлюб зареєстровано 14.01.1989 Дзержинським РВ ЗАГС. Шлюб [PERSON] із [PERSON] розірвано 25.08.2021 (актовий запис № 294, складений відділом ДРАЦС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків). Із договору купівлі продажу від 23.07.2021 вбачається, що при його укладанні відповідачкою було подано приватному нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевій Н. В. заяву від 23.07.2021, за реєстровим № 2635, у якій відповідачкою зазначено, що кошти, які [PERSON] передав [PERSON] , у якості оплати за договором, є особистою приватною власністю [PERSON] та не є спільною сумісною власністю подружжя, відповідачці відомо, що квартира буде вважатися особистою приватною власністю покупця, правовий режим спільного майна на цю квартиру розповсюджуватися не буде. Доказів належності коштів, вказаних у якості ціни за договором, на праві особистої власності [PERSON] , на праві особистої власності [PERSON] відповідачкою не надано. Суд знаходить, що з урахуванням вимог ст. ст. 57, 60-65 Сімейного кодексу України, наявність посилання у договорі купівлі продажу від 23.07.2021 на заяву [PERSON] про належність коштів [PERSON] на праві особистої приватної власності не є підставою для зміни правового режиму спільної сумісної власності подружжя. які і не може бути доказом сплати коштів покупцем продавцеві за договором купівлі продажу від 23.07.2021. Доказів укладання між [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу, до його розірвання, шлюбного договору або іншого договору про зміну правового режиму майна подружжя сторонами не надано. Суд приймає до уваги поведінку учасників договірних відносин як до укладання договору купівлі продажу від 23.07.2021, так і після його укладання. Докази передання квартири продавцем покупцю сторонами не надано, витрати на утримання квартири у вигляді сплати комунальних послуг із як до укладання договору купівлі продажу від 23.07.2021, так і після його укладання несе позивачка, що підтверджується наданими представником позивачки квитанціями про оплату. Наведене доводить відсутність реального настання правових наслідків при укладанні [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу від 23.07.2021. Виходячи із приписів ст. 234 ЦК України судом визнається недійсним фіктивний правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року по справі № 369/11268/16-ц вказала, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові КГС ВС від 27.03.2019 у справі № 903/439/18 основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Кваліфікуючими ознаками договору купівлі-продажу є передання (продаж) майна продавцем та оплата (прийняття) такого майна покупцем. Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Виходячи з викладеного, суд знаходить обґрунтованими доводи позивачки про те, що спірний договір купівлі-продажу від 23.07.2021 може бути кваліфікований як правочин, який не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Отже , укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 23.07.2021 між [PERSON] і [PERSON] відповідно до статті 234 ЦК України. Виходячи із викладеного, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 23.07.2021 [PERSON] із [PERSON] підлягає визнанню недійсним судом на підставі ст. 234 ЦК України. Позивачкою подано позов в інтересах малолітньої доньки [PERSON] з огляду на порушення її прав. Батько [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , актовий запис № 221 від 12.05.2022 Краснокутського відділу ДРАЦС у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків), на момент смерті проживав за адресою [ADDRESS] . Малолітня [PERSON] має право користування цією квартирою, оскільки з 12.03.2014 і на час укладання спірного договору купівлі-продажу від 23.07.2021 мала і по теперішній час має зареєстроване місце проживання за цією ж адресою : [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради. Із приписів ч. 6 ст. 203 ЦК України випливає, що будь-які правочини, що вчиняються батьками (усиновлювачами), не можуть суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Така вимога спрямована на створення можливостей для охорони майнових прав та інтересів вказаних осіб. Звичайно, діти за життя батьків (усиновлювачів), за винятком певних випадків, не мають відповідних прав на їх майно. Однак заради забезпечення недопущення порушення їх прав та інтересів і можливості реалізації батьками відповідних майнових прав щодо дитини (наприклад, на утримання дитини - стаття 180 СК України) передбачається, що при вчиненні будь-яких правочинів батьки мають враховувати права та інтереси дітей, про що зазначено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.11.2021 року в справі № 948/1158/19, від 13.06.2024 у справі № 214/65/20. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 177 СК України батьки (усиновлювачі) або опікун малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від прав на майно малолітньої дитини, у тому числі речових прав на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації; 2) видавати письмові зобов`язання від імені малолітньої дитини; 3) вчиняти правочини щодо: об`єкта житлової нерухомості та/або земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, власником або користувачем яких є малолітня дитина; відчуження (у тому числі шляхом міни або внесення (передачі) до статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) юридичної особи чи як вступного, членського та/або цільового внеску члена кооперативу), поділу, виділу нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості, іншого цінного майна, зокрема транспортних засобів, власником якого є малолітня дитина. За змістом наведених норм дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. З аналізу договору купівлі-продажу від 23.07.2021 випливає, що зазначений договір було укладено [PERSON] та [PERSON] без необхідного дозволу органу опіки та піклування, що є підставою для визнання його недійсним виходячи із приписів ч. 2 ст. 32, ч. 6 ст. 203 ЦК України, ч. 2 ст. 177 СК України. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Виходячи з наведених норм, суд одночасно із визнанням договору недійсним застосовує правові наслідки недійсності правочину шляхом повернення квартири у власність позивачки і визнання за позивачкою права власності на спірну квартиру продажу квартири [ADDRESS] . Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно дост.76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України). За таких обставин, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, а також приймаючи до уваги, що відповідач позовні вимоги визнала, суд дійшов до висновку про наявність підстав для судового захисту прав позивача в обраний ним спосіб шляхом визнання недійсним договір купівлі-продажу від 23.07.2021та визнання за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку із викладеним, враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги повністю, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50% від суми судового збору за подання позову, та стягнути з відповідача на користь позивача 50% від суми судового збору за подання цього позову.

Outcome: approved