Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

Заявники [PERSON] та [PERSON] звернулися до Індустріального районного суду міста Дніпра із заявою, в якій просять встановити юридичний факт смерті їхнього сина громадянина України, військовослужбовця Збройних Сил України [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Дніпро, який загинув [INFO] під час безпосереднього виконання бойового завдання із захисту територіальної цілісності та незалежності України в районі населеного пункту Авдіївка Покровського району Донецької області. В обґрунтування поданої заяви заявники посилаються на те, що їхній син [PERSON] був призваний на військову службу під час мобілізації та проходив службу у військовій частині [NUMBER] на посаді снайпера (2 категорії) розвідника. Заявники зазначають, що [INFO] підрозділ, у складі якого перебував їхній син, виконував бойове розпорядження на лінії бойового зіткнення поблизу міста Авдіївка Донецької області. Згідно з отриманими родиною документами, зокрема сповіщенням сім`ї, актом про настання смерті та матеріалами службового розслідування, під час виконання цього завдання відбувся інтенсивний артилерійський та мінометний обстріл позицій з боку російських окупаційних військ, а також атака ворожих безпілотних літальних апаратів. Внаслідок зазначеного вогневого контакту [PERSON] отримав поранення, несумісні з життям, та загинув на місці події. Разом з тим, заявники вказують на те, що евакуація тіла загиблого з поля бою виявилася неможливою через щільність ворожого вогню, безпосередню загрозу життю евакуаційної групи та подальшу окупацію зазначеної території збройними формуваннями Російської Федерації. Факт загибелі підтверджується показаннями свідків військовослужбовців, які перебували поруч у момент бою, бачили обставини поранення та смерті, однак змушені були відступити. У зв`язку з тим, що тіло загиблого не було доставлено до закладу судово-медичної експертизи, лікарське свідоцтво про смерть встановленого зразка не видавалося. Звертаючись до органів державної реєстрації актів цивільного стану з метою отримання свідоцтва про смерть сина, заявники отримали офіційну відмову Індустріального відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Відмова мотивована відсутністю документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою, що є єдиною підставою для реєстрації смерті в позасудовому порядку відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Враховуючи викладене, а також те, що встановлення факту смерті має для заявників юридичне значення, оскільки необхідне для оформлення статусу членів сім`ї загиблого військовослужбовця та отримання передбачених законом соціальних виплат і гарантій, вони змушені звернутися до суду із цією заявою в порядку окремого провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпра від 09.09.2025 року було відкрито провадження у справі за правилами окремого провадження та призначено справу до розгляду. Військова частина [NUMBER] скористалася своїм правом на надання пояснень та 21.09.2025 року через систему «Електронний суд» подала письмові пояснення. У вказаних поясненнях представник військової частини Копнінський-Петриченко О.В. підтвердив факт перебування [PERSON] на військовій службі та обставини його зникнення під час бойового зіткнення 23.01.2024 року в районі населеного пункту Авдіївка Донецької області. Також представник зазначив, що за сукупністю ознак ймовірною датою смерті вважається 23.01.2024, проте дістати тіло загиблого на даний час неможливо через окупацію території та ведення активних бойових дій. Разом з поясненнями представником було подано заяву про розгляд справи за його відсутності. Судові засідання, призначені на 23 вересня 2025 року та 02 жовтня 2025 року, не відбулися у зв`язку з неявкою учасників справи, про що були складені відповідні протоколи, а розгляд справи відкладався. У судовому засіданні 16 жовтня 2025 року брала участь представник заявників адвокат Чуб В.С. Ухвалою суду від 23 грудня 2025 року до участі у справі як заінтересовану особу було залучено Міністерство оборони України, оскільки рішення у справі може вплинути на його права та обов`язки щодо виплати одноразової грошової допомоги. 05.01.2026 року від представника Міністерства оборони України Андрієнка К.О. до суду надійшли письмові пояснення. У наданих поясненнях представник Міністерства оборони України вказав на помилковість обраного заявниками способу захисту, зазначивши, що за наведених обставин належним порядком є оголошення особи померлою, а не встановлення факту смерті. Крім того, представником Міністерства оборони було заявлено клопотання про витребування з органів ДРАЦС повного витягу щодо наявності у [PERSON] дружини та дітей, з метою встановлення повного кола осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги. У судове засідання, призначене на 10 лютого 2026 року на 12:00, учасники справи не з`явилися. Від представника заявників адвоката Чуб В.С. надійшла заява, у якій вона просила здійснювати розгляд справи без участі заявників та їх представника. Щодо клопотання Міністерства оборони України про витребування відомостей про склад сім`ї загиблого, адвокат Чуб В.С. у заяві зазначила, що не заперечує проти витребування такої інформації, проте просила витребувати її безпосередньо у Військової частини [NUMBER] , яка вже є учасником справи та має доступ до відповідних реєстрів і даних ТЦК та СП. Враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося відповідно до положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України. Суд вважає за можливе розглянути справу по суті на підставі наявних у ній доказів. Суд, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , був військовослужбовцем Збройних Сил України. Згідно з Витягом з наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) № 123 від 01.06.2022 року, він був зарахований до списків особового складу частини та призначений на відповідну посаду. У період з 2022 по 2024 роки [PERSON] брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації. Згідно з матеріалами службового розслідування, проведеного командуванням військової частини [NUMBER] , зокрема Актом службового розслідування від 22 лютого 2024 року, Актом про настання смерті та Сповіщенням сім`ї, [INFO] під час виконання бойового завдання на позиціях в районі населеного пункту Авдіївка Донецької області молодший сержант [PERSON] зник безвісти (загинув). Обставини події описані в документах наступним чином: група військовослужбовців вступила у вогневий контакт з переважаючими силами противника, зазнала масованого артилерійського та мінометного обстрілу. В ході бою [PERSON] отримав тяжкі поранення. Суд детально дослідив пояснення свідків військовослужбовців [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які долучені до матеріалів службового розслідування. Свідки зазначають, що особисто бачили момент ураження [PERSON] та відсутність у нього ознак життя після отриманих поранень. Однак, через критичну обстановку на полі бою, загрозу оточення та щільний вогонь противника, евакуаційна група не змогла дістатися до місця знаходження тіла. В подальшому дана територія перейшла під контроль ворога. Таким чином, тіло військовослужбовця залишилося на тимчасово окупованій території, і факт його біологічної смерті не був констатований медичними працівниками або судово-медичними експертами у встановленому законом порядку. Втім. безпосередньо у судовому засіданні свідки не допитувалися. Вирішуючи питання про наявність правових підстав для встановлення факту смерті в судовому порядку, суд керується нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України та враховує обов`язкову для застосування судову практику Верховного Суду. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Заявники обрали спосіб захисту шляхом подання заяви про встановлення факту смерті особи в певний час на підставі пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України та статті 317 ЦПК України. Зазначені норми регулюють встановлення факту смерті особи в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, зокрема на тимчасово окупованій території або в районі проведення воєнних дій. Разом з тим, суд звертає увагу на фундаментальну правову відмінність між процедурою встановлення факту смерті та процедурою оголошення фізичної особи померлою, яка закріплена в національному законодавстві та підтверджена сталою практикою Верховного Суду. Встановлення факту смерті за правилами статті 315 ЦПК України застосовується у випадках, коли факт смерті є достеменним, об`єктивним та незаперечним (наявність тіла, свідчення про поховання, медична констатація смерті на окупованій території тощо), але отримання документа встановленого зразка є неможливим через адміністративні перешкоди. Тобто суд лише підтверджує подію, яка точно відбулася. Натомість, у випадках, коли особа зникла безвісти за обставин, що загрожували їй смертю (бойові дії, катастрофи, аварії), і тіло особи не знайдено та не ідентифіковано, має місце правова презумпція (припущення) смерті. Для таких випадків законодавець передбачив спеціальний інститут оголошення фізичної особи померлою, який регулюється статтею 46 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини другої статті 46 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців. Оголошення фізичної особи померлою це ствердження судовим рішенням припущення про смерть цієї особи, тобто констатація судом високого ступеня ймовірності смерті за відсутності тіла. Суд вважає за необхідне послатися на релевантну та актуальну практику Верховного Суду, яка є обов`язковою для врахування судами нижчих інстанцій відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України. Зокрема, у своїй постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 357/9150/24, Верховний Суд розглянув справу з обставинами, які є фактично тотожними обставинам даної справи: загибель військовослужбовця в районі міста Авдіївка, наявність акту службового розслідування та свідчень побратимів, але відсутність евакуйованого тіла. У цій постанові Верховний Суд дійшов однозначного висновку про те, що за таких умов встановлення факту смерті є помилковим обранням способу захисту. Аналізуючи правові підстави для задоволення заяви, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 357/9150/24, яка визначає чітку межу між двома різними правовими інститутами. Сутність цієї позиції полягає в тому, що встановлення факту смерті в порядку окремого провадження за статтею 315 ЦПК України є можливим виключно за умови надання вичерпних та беззаперечних доказів, які дозволяють суду з повною впевненістю підтвердити подію смерті як фізичний, біологічний факт, що стався у точно визначений час. У такому разі судове рішення лише фіксує те, що є очевидним, але не може бути зареєстроване в позасудовому порядку. Натомість, у ситуаціях, коли обставини зникнення особи в умовах воєнних дій дають вагомі підстави вважати її загиблою, проте відсутність тіла не дозволяє констатувати смерть як доконаний факт, законодавець передбачив інший шлях захисту прав оголошення особи померлою (стаття 46 ЦК України). Ця процедура за своєю природою є юридичним визнанням високого ступеня ймовірності смерті, а не підтвердженням її очевидності. Таким чином, за наявності лише обґрунтованих припущень про загибель, навіть підкріплених свідченнями очевидців бою та матеріалами службових розслідувань, встановлення факту смерті є передчасним і процесуально невірним кроком. Належним інструментом для подолання стану правової невизначеності у таких випадках є саме оголошення особи померлою, що забезпечує стабільність правовідносин та запобігає ризику судової помилки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі № 506/358/22 та постанові від 13 березня 2024 року у справі № 204/7924/23. Суд касаційної інстанції неодноразово наголошував, що документи, складені командуванням військової частини (акти про настання смерті, акти службових розслідувань) за відсутності тіла загиблого, є доказами, що підтверджують обставини зникнення особи та обставини, що загрожували смертю, але не є беззаперечними доказами самого біологічного факту смерті в розумінні статті 315 ЦПК України. Такі докази дають підстави для обґрунтованого припущення про загибель, що є предметом доказування саме в процедурі оголошення особи померлою. Окрім національного законодавства, суд враховує практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка є джерелом права в Україні відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на принципі правової визначеності як одному з основоположних аспектів верховенства права (справа «Brumarescu v. Romania»). Правова визначеність передбачає дотримання чітких процедур, які гарантують стабільність правовідносин. У контексті визнання особи померлою це означає, що держава має право встановлювати спеціальні, більш суворі процедури для випадків, коли факт смерті базується на презумпції. У рішенні у справі «Zubac v. Croatia» (2018) ЄСПЛ зазначив, що право на доступ до суду (пункт 1 статті 6 Конвенції) не є абсолютним і може підлягати обмеженням; такі обмеження допускаються, якщо вони переслідують легітимну мету та є пропорційними. Вимога національного законодавства щодо розгляду справ про оголошення особи померлою колегіальним складом суду (суддею та двома присяжними) не є надмірним формалізмом, а слугує легітимній меті забезпеченню максимальної об`єктивності та зниженню ризику судової помилки у справах, які мають серйозні правові наслідки, зокрема майнові (справа «Golder v. the United Kingdom»). Крім того, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна особа має право на мирне володіння своїм майном. Соціальні виплати сім`ям загиблих військовослужбовців, на які претендують заявники, підпадають під поняття "майно" в розумінні практики ЄСПЛ (справа «Stec and Others v. the United Kingdom»). Держава зобов`язана забезпечити, щоб надання таких виплат відбувалося на підставі законних, чинних судових рішень, які не можуть бути в подальшому скасовані через процедурні порушення. Таким чином, дотримання судом встановленої законом процедури (оголошення померлим замість встановлення факту) є гарантією захисту майнових прав самих заявників від подальшої правової невизначеності та можливого скасування рішення, що відповідає статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту). Застосовуючи наведені правові висновки до обставин цієї справи, суд констатує, що матеріали справи не містять доказів виявлення, огляду чи ідентифікації тіла [PERSON] . Всі надані докази (рапорти, акти, свідчення) базуються на візуальному спостереженні події в умовах бойового стресу та динамічної обстановки. Відсутність тіла унеможливлює констатацію факту смерті як доконаної події в рамках спрощеної процедури статті 315 ЦПК України. Ситуація, що склалася, підпадає під ознаки правової невизначеності щодо долі фізичної особи, яка зникла в умовах, небезпечних для життя, що вимагає застосування процедури оголошення померлим. Окрім матеріально-правового аспекту, суд звертає увагу на істотний процесуальний аспект, який унеможливлює задоволення заяви в даному провадженні. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (ст. 315 ЦПК України), розглядаються суддею одноособово. Водночас, справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою (глава 4 розділу IV ЦПК України) мають свою специфіку судового розгляду. Відповідно до частини четвертої статті 293 ЦПК України, розгляд справ про оголошення фізичної особи померлою проводиться судом у складі одного судді і двох присяжних. Це імперативна вимога процесуального закону, порушення якої (зокрема, розгляд справи незаконним складом суду) є безумовною підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції. Оскільки заявники звернулися із заявою саме про встановлення факту смерті, справа була розподілена на суддю одноособово. Суд не має процесуального права самостійно, з власної ініціативи, змінювати предмет заяви з "встановлення факту" на "оголошення померлим" та залучати присяжних без відповідного клопотання заявників та перерозподілу справи. Заявники та їх представник таких клопотань не заявляли, наполягаючи на первісних вимогах. Враховуючи викладене, задоволення заяви [PERSON] та [PERSON] у заявленому вигляді призвело б до ухвалення рішення, яке суперечить нормам матеріального права (ст. 46 ЦК України) та прийняте з порушенням норм процесуального права (частина 4 ст. 293 ЦПК України) щодо складу суду. Суд наголошує, що відмова у задоволенні цієї заяви носить процесуально-правовий характер і жодним чином не спростовує героїзму та самопожертви військовослужбовця [PERSON] , який зник безвісти під час захисту Батьківщини. Суд не ставить під сумнів правдивість свідчень побратимів чи трагічність обставин, викладених заявниками. Відмова зумовлена виключно необхідністю дотримання законної судової процедури, яка забезпечить юридичну стійкість та беззаперечність майбутнього судового рішення для отримання виплат. Таким чином, єдиним законним та ефективним способом захисту прав заявників у цій ситуації є звернення до суду із заявою про оголошення [PERSON] померлим у порядку глави 4 розділу IV ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 46 ЦК України, суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу двох років, але не раніше спливу шести місяців, якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували смертю. Оскільки з моменту події (23.01.2024) минуло більше шести місяців, заявники мають повне право на звернення з такою заявою, яка буде розглянута судом у складі судді та двох присяжних. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги про встановлення факту смерті не підлягають задоволенню через невірний вибір способу судового захисту та невідповідність процедури обставинам справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на рахунок держави, оскільки заявники звільнені від сплати судового збору на підставі пункту 21 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: dismissed