Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ласощі» та просить: поновити строк звернення до суду; визнати незаконним та скасувати наказ директора ТОВ «Ласощі» від 20.11.2023 № 43-К/тр про її звільнення з посади фінансового директора у ТОВ «Ласощі»; поновити її на посаді директора фінансового в ТОВ «Ласощі» з 20.11.2023; стягнути з ТОВ «Ласощі» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.11.2023 по день поновлення на роботі; покласти на відповідача судові витрати. Вимоги позову обґрунтовано тим, що до 20.11.2023 позивачка працювала на посаді фінансового директора ТОВ «Ласощі». Наказом директора ТОВ «Ласощі» Косовець Патрицією від 20.11.2023 її звільнено з посади через прогул без поважних причин на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП. Вважає, що при звільненні з посади грубо порушено вимоги Конституції України та КЗпП, оскільки з 27.10.2023 по 17.11.2023 перебувала на лікарняному, після виходу з якого написала заяву на відпустку, однак її навіть не впустили на територію підприємства через звільнення. Заяву про надання відпустки направила поштою того ж дня. Зазначила, що фактично була позбавлена виконувати свої посадові обов`язки належним чином, що виключає підстави для звільнення у зв`язку з прогулом. Підстави звільнення позивачка вважає надуманими, здійснене особами, які захопили товариство рейдерським способом. Зазначила, що з`ясування поважності відсутності на роботі є визначальним фактором для вирішення питання про законність її звільнення з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП. Відповідач не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що роботодавцем перед застосуванням дисциплінарного стягнення у виді звільнення, яке є крайнім заходом дисциплінарної відповідальності несумлінного працівника, перевірялась та давалась оцінка причинам неявки позивачки на роботу у визначені в актах дні. Вважає, що сумлінно виконувала свої обов`язки, акти про нібито вчинені прогули є сфальсифікованими, для ознайомлення їй не надавались. Відповідач пояснень від неї не запитував та акти направлені одним листом. Оскільки відповідачем не доведено факту вчинення позивачкою дисциплінарного проступку у вигляді прогулу та порушено процедуру застосування дисциплінарного стягнення, спірний наказ від 20.11.2023 №43-К/тр про звільнення із займаної посади є незаконним. На даний час директором товариства є громадянка [PERSON] , яка не знає української мови і фізично не могла підписати наказ про її звільнення, завіряти копії документів, оскільки знаходиться у Польщі, а всі дії вчиняються іншими особами. Вважає, що строки звернення до суду підлягають поновленню, оскільки первинно подала позовну заяву протягом встановленого строку, яку ухвалою суду повернуто, що не позбавляє права повторно звернутися із позовом, чим і скористалась. 15.07.2024 суд апеляційної інстанції залишив ухвалу Городенківського районного суду від 27.05.2024 про повернення позовної заяви без змін. Отже, із позовною заявою звернулася у належні строки. Ухвалою від 06.08.2024 відкрито провадження у даній справі, справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. 30.08.2024 від представника ТОВ «ЛАСОЩІ» надійшов відзив на позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні позову. Вважає позовну заяву безпідставною та необґрунтованою. Підставою для звільнення фінансового директора [PERSON] стала її відсутність на роботі 03.10.2023 з 08.00 до 10.00 год, з 11.51 до 17.00 год, 09.10.2023 з 08.00 год до 08.48 год та з 11.40 год до 17.00 год, 10.10.2023 з 08.00 год до 08.27 год та з 09.08 до 17.00 год, 11.10.2023 з 08.00 год до 08.36 год, з 09.27 до 12.27 год та з 14.40 до 17.00 год, 13.10.2023 з 08.00 год до 12.23 год. Обставини відсутності працівника на роботі підтверджуються відеозаписами з камер спостереження. Про відсутність на роботі позивачки більше 3 год у вказані дні директору товариства Патриції Косовець доповів начальник відділу збуту ТОВ «Ласощі» Тис Я.Я., про що останнім було подано доповідні записки, де вказано, що про причини відпустки [PERSON] не повідомляла, на роботу приїхала на службовому автомобілі FIAT DOBLO д.н.з. [NUMBER] , з роботи поїхала на цьому ж автомобілі, а даний транспортний засіб був необхідний для забезпечення господарської діяльності товариства. На підставі цього на товаристві були складені відповідні акти про встановлення факту відсутності працівника на роботі та директором видано накази про службове розслідування, за результатами проведення якого причин відсутності на робочому місці [PERSON] не вдалося з`ясувати, про що також складено відповідні акти. Позивачці запропоновано письмово пояснити причини відсутності на роботі шляхом вручення повідомлень про надання письмових пояснень, однак позивачка відмовлялась розписуватися у їх отриманні. Таку вимогу було надіслано [PERSON] цінним листом з описом вкладення. 19.10.2023 [PERSON] отримала зазначені повідомлення, однак 20.10.2023 знову не з`явилася на роботі, а з 23.10.2023 по 17.11.2023 перебувала на лікарняному. За цей час від позивачки не надійшло жодного пояснення причин відсутності на робочому місці більше 3 годин 03.10.2023, 09.-11.10.2023, 13.10.2023, тому 20.10.2023 складено акт про відмову надати письмові пояснення, в якому також зафіксовано, що 20.11.2023 [PERSON] з`явилась на роботі, однак надати пояснення щодо причин відсутності на роботі відмовилась та була присутня на роботі менше однієї години. Враховуючи, що позивачкою [PERSON] поважність причин відсутності на роботі не доведено, хоча це є її процесуальним обов`язком, вважає, що не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин її відсутності на роботі у вказані вище дні, тобто позивачка допустила прогули без поважних причин, що стало підставою для застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП. 21.11.2023 на виконання ч.1 ст.47 КЗпП України позивачці було надіслано копію наказу про звільнення з роботи від 20.11.2023 №43-К/тр та повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні. Окрім цього, працівника повідомлено про вимогу з`явитись на товариство протягом одного робочого дня з моменту отримання супровідного листа про надсилання копії наказу про звільнення для здачі всіх матеріальних цінностей, які були отримані та забрані під час роботи, однак навіть після цього [PERSON] на роботі не з`явилась. Загалом розгляд справи тривав півтора року. Судові засідання неодноразово відкладались через неявку учасників справи, зокрема, 31.10.2024, 17.12.2024, 23.01.2025, 03.02.2025, 18.02.2025, 01.04.2025, 07.10.2025, 04.11.2025, 15.01.2026, 02.02.2026 за клопотанням представника позивачки; 31.10.2024, 13.11.2024, 03.12.2024, 23.01.2025, 18.02.2025, 04.06.2025, 18.06.2025, 15.09.2025, 23.09.2025 за клопотанням представника відповідача. У зв`язку з неодноразовою неявкою позивачки у судове засіданні ухвалою суду від 18.02.2025 визнано її явку обов`язковою. У судовому засіданні позивачка та її представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили вимоги позову задовольнити. Позивачка зазначила, що працювала на посаді фінансового директора ТОВ «Ласощі», що є родинним бізнесом, пов`язаним із закупівлею сухофруктів, реалізацією сільськогосподарської продукції; характер роботи передбачав часті поїздки як в межах району, так і по області, для укладання контрактів. Для таких поїздок використовувала службовий автомобіль. Зазначила, що прогулу не вчиняла. Представник позивачки зазначив, що робоче місце позивачки не було визначено, тому звільнення за прогул є незаконним. Представник відповідача у судовому засіданні адвокат Венгринюк Ю.В. просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Пояснив, що позивачка не довела поважність причин відсутності на роботі. Також у судовому засіданні 03.03.2025 допитано свідка [PERSON] , яка пояснила, що працювала у Товаристві на посаді економіста, вела кадрову роботу, проте трудові книжки працівників не заповнювала, також вела книгу наказів. Документів про звільнення позивачки не бачила, їй відомо тільки про реєстрацію документів у відповідних журналах, пригадує про наявність трьох актів про відсутність позивачки на роботі, участі у складанні наказу про звільнення позивачки не брала. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Судом встановлено, згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на 07.02.2024 засновником ТОВ «Ласощі» є [PERSON] , керівником Косовець Патриція. Згідно нотаріального акту від 20.04.2023 року Мирослав Косовець видав Бойчук Марії довіреність на представництво Товариства перед фізичними та юридичними особами в межах його діяльності без будь-яких обмежень, в тому числі в судах, перед будь-якими суб`єктами господарювання, з правом створювати та приєднуватися до суб`єктів господарювання, в тому числі комерційних підприємств, з правом створювати філії, відділення у країні та за кордоном. Позивачка долучила до матеріалів справи заяву, адресовану директору ТОВ "Ласощі" Косовець Патриції про надання щорічної основної відпустки на 48 днів з 20.11.2023 без відмітки про її погодження. Згідно наказу № 27-К/тр від 20.11.2023 [PERSON] , фінансового директора ТОВ «Ласощі Юкрейн», з 20.11.2023 звільнено відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із прогулом без поважних причин. Наказ підписано Патрисією Косовець. Підставами видання наказу є акти про відсутність позивачки на робочому місці та про відмову давати пояснення, накази та акти про службове розслідування. Копія наказу про звільнення з роботи від 20 листопада 2023 року №27-К/тр та повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільнені були надіслані [PERSON] , що стверджується супровідним листом «Про надсилання копії наказу про звільнення» №24 від 21.11.2023 та отримані нею 27.11.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №7810302043644 з описом вкладення до цінного листа. [PERSON] не заперечила у судовому засіданні, що копію наказу про її звільнення отримала поштою. На підтвердження відсутності позивачки на роботі представник відповідача долучив доповідні записки начальника відділу збуту ТОВ «Ласощі», адресовані директору ТОВ «Ласощі» Патриції Косовець «Про відсутність на роботі директора фінансового [PERSON] »: №4 від 03.10.2023, №5 від 09.10.2023, №6 від 10.10.2023, №7 від 11.10.2023, №8 від 13.10.2023 більше трьох годин. Також на підтвердження відсутності директора фінансового [PERSON] у відповідні періоди часу до матеріалів справи долучено акти про встановлення факту відсутності працівника на роботі, складених начальником відділу збуту ТОВ «Ласощі» Тисом Ярославом та директором Косовець Патрицією №1-а від 03.10.2023, №3-а від 09.10.2023, №5а від 10.10.2023, №7-а від 11.10.2023, №9-а від 13.10.2023. У актах зазначено про неповідомлення та непопередження [PERSON] причин своєї відсутності на роботі, з`ясувати причини відсутності не вдалося. Відповідно до наказів директора ТОВ «Ласощі» Патриції Косовець «Про службове розслідування» №28-К/тр від 03.10.2023 р., №29-К/тр від 09.10.2023 р., №30К/тр від 10.10.2023 р., №31-К/тр від 11.10.2023 р., №32-К/тр від 13.10.2023 р., [PERSON] , начальнику відділу збуту, доручено провести службове розслідування щодо з`ясування причин відсутності директора фінансового [PERSON] на робочому місці. Згідно повідомлень (вимог) про надання письмових пояснень №1-п від 03.10.2023, №2-п від 09.10.2023, №3-п від 10.10.2023, №4-п від 11.10.2023, №5-п від 13.10.2023 [PERSON] запропоновано письмово, у строк до одного робочого дня з моменту отримання цього повідомлення, надати письмові пояснення причин відсутності на робочому місці 03.10.2023 р. з 08:00 год. до 10:00 год. та з 11:51 год. до 17:00 год., 09.10.2023 р. з 08:00 год. до 08:48 год. та з 11:40 год. до 17:00 год., 10.10.2023 р. з 08:00 год. до 08:27 год. та з 09:08 год. до 17:00 год., 11.10.2023 р. з 08:00 год. до 08:36 год., з 09:27 год. до 12:27 год. та з 14:40 год. до 17:00 год., 13.10.2023 р. з 08:00 год. до 12:23 год. 04.10.2023, 10.10.2023, 11.10.2023, 12.10.2023 та 16.10.2023 начальником відділу збуту Тисом Ярославом та директором Косовець Патрицією складено акти №2-а, №4-а, №6-а, №8-а, №10-а про відмову від підпису [PERSON] в отриманні повідомлень (вимог) про надання письмових пояснень щодо відсутності її на роботі у зазначені періоди часу. Актами №2(1)-а від 04.10.2023, №4(1)-а від 10.10.2023, №6(1)-а від 11.10.2023, №8(1)-а від 12.10.2023 №10(1)-а від 16.10.2023, складеними начальником відділу збуту Тисом Ярославом та затвердженими директором Косовець Патрицією стверджується, що за результатами проведеного службового розслідування з`ясувати причини відсутності на робочому місці працівника [PERSON] не вдалося. Згідно акту №14-а від 20.11.2023, складеного начальником відділу збуту Тисом Ярославом, головним бухгалтером Марією Мельниченко, директором Косовець Патрицією, 20.11.2023, у день перебування [PERSON] на роботі, остання відмовилась надати пояснення причин відсутності на роботі 03.10.2023 р. з 08:00 год. до 10:00 год. та з 11:51 год. до 17:00 год., 09.10.2023 р. з 08:00 год. до 08:48 год. та з 11:40 год. до 17:00 год., 10.10.2023 р. з 08:00 год. до 08:27 год. та з 09:08 год. до 17:00 год., 11.10.2023 р. з 08:00 год. до 08:36 год., з 09:27 год. до 12:27 год. та з 14:40 год. до 17:00 год., 13.10.2023 р. з 08:00 год. до 12:23 год. До матеріалів справи долучено наказ №33-К/тр від 17.10.2023 про введення в дію нового відбитка печатки ТОВ «Ласощі». Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на 27.09.2024 керівником юридичної особи ТОВ «Ласощі» є Тис Я.Я., засновники [PERSON] , керівником Косовець Емілія Агата, Косовець Наталія Вікторія, Косовець Патриція, [PERSON] . Також судом досліджено документи щодо нарахування позивачці заробітної плати, яка працювала у ТОВ «Ласощі» з 05.05.2023 по 20.11.2023 на посаді фінансового директора та її дохід в період часу із травня по жовтень 2023 році становить 22293, 25 гривень. Щодо вказаного розрахунку заперечень позивачка не наводить. На підтвердження відсутності директора фінансового [PERSON] 03.10.2023, 09.10.2023, 10.10.2023, 11.10.2023, 13.10.2023 на роботі додано табелі обліку використання робочого часу з 01.10.2023 31.10.2023 та 01.11.2023 по 30.11.2023, що підтверджують вчинені [PERSON] прогули у вказані вище періоди, а долучені [PERSON] медичні висновки про тимчасову непрацездатність за 23.10.2023, 27.10.2023, 01.11.2023, 06.11.2023, 10.11.2023, 15.11.2023 стосуються інших дат відсутності на роботі. Звертаючись в суд із позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачка наголошувала на тому, що її звільнення за пунктом 4 статті 40 КпП України у зв?язку з прогулами є безпідставним, таких не було, оскільки роботу виконувала, перебуваючи у роз`їздах. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із частиною першою статті 3 та статті 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України (КЗпП України - тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями статті 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків. Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такі заходи стягнення як догана або звільнення. Пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і в разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. Згідно з статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Пунктом 22 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 р. № 9 передбачено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами З, 4. 7, 8 ст.40 п.І ст.41 КЗпП. чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Звільнення на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків за своєю природою є дисциплінарним стягненням, а тому має проводитись із дотриманням вимог трудового законодавства України щодо порядку застосування дисциплінарних стягнень, утому числі статей 147, 148, 149 КЗпП України. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові від 11 березня 2020 року по справі № 459/2618/17 дійшов наступного висновку: «Прогул - це відсутність працівника па роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності». Суд зауважує, що позивачка під час судового розгляду справи свою періодичну, більше трьох годин протягом дня, відсутність на робочому місці не спростувала, акцентувавши на тому, що її робота передбачає часті відрядження та робоче місце не визначено. Суд дослідив у судовому засіданні акти звірки товарів та наданих послуг на АЗС за період з 01.10.2023 по 31.10.2023, 01.11.2023 по 30.11.2023, надходження та розподіл палива за жовтень-листопад 2023, відомість списання паливо-мастильних матеріалів за жовтень 2023 [NUMBER] ( [PERSON] ), згідно якої витрачено палива 43,62 л, подорожні листи за жовтень 2023, водій [PERSON] , [PERSON] , автомобіль [NUMBER] , [NUMBER] , розрахунок списання паливо-мастильних матеріалів за жовтень-листопад 2023, автомобіль АТ 7181ВН ( [PERSON] , [PERSON] ) фактично витрачено 97,11 л, 173,53 л, автомобіль [NUMBER] ( [PERSON] ), фактично витрачено 141,07 л, 253,61 л, подорожні листи автомобіля [NUMBER] ( [PERSON] ), журнал щозмінного передрейсового та післярейсового медичних оглядів водіїв. Згідно матеріалів справи позивачка зверталася із схожими вимогами до суду (справа №342/1602/23) та рішенням Городенківського районного суду від 23.12.2024, яке набрало законної сили, у задоволенні її позову до ТОВ «Ласощі Юкрейн» про визнання незаконними та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено. Встановлено, що у ТОВ «Ласощі Юкрейн» позивачка перебувала на посаді директора комерційного, звільнення її за прогул стосувалися тих же періодів відсутності на роботи, що і у даній справі. Суд у рішенні, окрім іншого, зазначив, що позивачка не довела належними доказами той факт, що у неї не було безпосереднього робочого місця, здійснювала виїзди за межі території товариства у вирішенні необхідних питань в інтересах товариства. Аналогічно у даній справі досліджені судом акти звірки товарів та наданих послуг на АЗС за період з 01.10.2023 по 31.10.2023 року, 01.11.2023 по 30.11.2023 року, надходження та розподіл палива за жовтень-листопад 2023 року, відомості списання паливо-мастильних матеріалів за жовтень 2023 року, подорожні листи за жовтень 2023 року, розрахунок списання паливо-мастильних матеріалів за жовтень-листопад 2023 року, журнал щозмінного передрейсового та післярейсового медичних оглядів водіїв не підтверджують відрядження позивачки у зазначені дні, що давало б суду підстави вважати поважними причинами її відсутність на робочому місці 03.10.2023 р. з 08:00 год. до 10:00 год. та з 11:51 год. до 17:00 год., 09.10.2023 р. з 08:00 год. до 08:48 год. та з 11:40 год. до 17:00 год., 10.10.2023 р. з 08:00 год. до 08:27 год. та з 09:08 год. до 17:00 год., 11.10.2023 р. з 08:00 год. до 08:36 год., з 09:27 год. до 12:27 год. та з 14:40 год. до 17:00 год., 13.10.2023 р. з 08:00 год. до 12:23 год більше трьох годин. Позивачка не надала інших доказів, які б підтверджували, що вона у вказані періоди була присутня на робочому місці чи не виконувала свої функціональні обов`язки з поважних причин та судом таких обставин не встановлено. Посилання позивачки, що [PERSON] не володіє українською мовою і фізично не могла підписати наказ про її звільнення, завіряти копії документів, а всі дії вчиняються іншими особами, є голослівними, оскільки не підтверджені доказами. Суд дослідив інформацію Державної прикордонної служби щодо перетину державного кордону громадянами Республіки Польща [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 24.10.2025 та встановив, що інформація щодо перетину кордону [PERSON] , [INFO] , відсутня, [PERSON] та [PERSON] виїхали з пункту пропуску «Шегині» 12.10.2023 та в`їхали через пункт пропуску «Краківець» 17.03.2024. Разом з тим, матеріали справи не містять даних про те, чи наказ про звільнення позивачки підписано Патрицією Косовець власноручним підписом, що передбачає її фізичну присутність, чи з використанням факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису, що допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Також у матеріалах справи відсутні дані щодо кримінального провадження за вказаним фактом та процесуального рішення з цього приводу, як про це зазначає сторона позивачки. У грудні 2025 року представник відповідача долучив рішення господарського суду Івано-Франківської області від 12.06.2024, яке набрало законної сили 05.02.2025, про визнання недійсним рішення учасника ТОВ «ЛАСОЩІ» №1/2023 від 27.09.2023. Визнано недійсним наказ від 27.09.2023 №26-К/тр та поновлено [PERSON] на посаді директора ТОВ «Ласощі», стягнуто з ТОВ «Ласощі» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 63289,12, судові витрати та витрати на правову допомогу. У даному рішенні суд зауважує, що скаржуване рішення загальних зборів є актом ненормативного характеру (індивідуальним актом), тобто офіційним письмовим документом, що породжує певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Підставами для визнання правових актів індивідуальної дії (ненормативних актів) незаконними (недійсним) є невідповідність їх вимогам чинного на час його видання (затвердження) законодавства, в тому числі Конституції України, та/або визначеній законом компетенції органу, який видав (затвердив) цей акт (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №916/375/17 від 20.03.2018. Таким чином, суд вважає, що рішення управителя №1/2023 від 27.09.2023 про припинення повноважень директора Товариства, яке визнано недійсним рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 12.06.2024, на яке посилається представник позивачки як на підставу факту незаконного зайняття посади керівника Товариства ТОВ «Ласощі» Косовець Патриції, яка видала наказ про звільнення [PERSON] , має обов`язковий характер лише для суб`єктів господарського спору та не впливає на вирішення даної справи. Отже, у суду відсутні підстави для визнання незаконним та скасування наказу директора ТОВ «Ласощі» від 20.11.2023 № 43-К/тр про звільнення позивачки з посади фінансового директора у ТОВ «Ласощі», поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України). Стаття 234 КЗпП України не визначає переліку причин для поновлення строку та їх поважність має визначатися судом в кожному випадку, залежно від конкретних обставин справи. При цьому очевидно, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали істотні труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. У постанові від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц Верховний Суд України вказав, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. У справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі. У постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №753/23150/15-ц зазначено, що якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 5023/2756/11 вказано, що «…позивачка звернулась до суду в порядку норм КЗпП України і строки передбачені статтею 233 КЗпП України не є строками позовної давності, що регулює ЦК України і застосовується судом незалежно від наявності заяви зацікавленої сторони…». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд і у постанові від 08 квітня 2024 року у справі № 593/1176/21. Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 30 липня 2021 року у справа № 263/6538/18 (провадження № 61-1619св20): « у статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами». Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється за правилами, визначеними нормами статті 233 КЗпП України. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (постанови Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18, від 03 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 757/62971/19-ц, від 16 листопада 2022 року у справі № 240/19150/20, від 09 травня 2023 року у справі № 398/1985/22. Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Із вимог позову та даних Єдиного державного реєстру судових рішень відомо, що [PERSON] вперше до суду із позовом про поновлення на роботі звернулась у грудні 2023 року, який ухвалою Городенківського районного суду від 27 травня 2024 року у справі 342/1600/23 залишено без розгляду з підстав повторної неявки позивачки. Ухвала набрала законної сили 15.07.2024. Із даним позовом [PERSON] звернулась у серпні 2024 року, тобто з пропуском місячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України. Суд зауважує, що строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України, пропущений, наведені позивачкою підстави для його поновлення, а саме: звернення раніше із позовом, який залишено судом без розгляду та оскаржено в апеляційному порядку, не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору; позивачка не навела інших обставин, які об`єктивно перешкоджали своєчасному зверненню до суду із цим позовом. Наведене узгоджується із висновком Верховного Суду у справі №932/3589/24 від 16.04.2025. Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд (постанови Верховного Суду від 09 травня 2023 року у справі № 398/1985/22, від 29 червня 2021 року у справі № 588/1672/18, від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18 тощо). Суд зауважує, що реалізація права на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від позивача, який на власний розсуд може обирати варіант процесуальної поведінки. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово викладав висновки щодо дискреційних повноважень суду під час визначення поважності причин пропуску процесуального строку та зазначив, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: це обставина або кілька обставин, що безпосередньо унеможливлюють чи ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; ця причина виникла протягом строку, який пропущено; ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Також суд зауважує, що позов у справі 342/1600/23 залишено без розгляду з підстав повторної неявки позивачки, проте, і у даній справі позивачка та її представник неодноразово не з`являлися до суду, подававши клопотання про відкладення, та суд визнавав явку позивачки обов`язковою, наголошуючи на тому, що позивач повинен активно використовувати визначені законом процесуальні права, здійснювати їх з метою, з якою такі права надано. Суд враховує правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2024 року у справі № 466/9728/22 (провадження №61-5086св24) в якій зазначено, що конституційне право на судовий захист є невідчужуваним та непорушним, однак законодавець встановив чіткі темпоральні межі для реалізації такого права. Подібні процесуальні рамки покликані збалансувати інтереси сторін у справі, а також слугують однією з запорук дотримання принципу правової визначеності у судовому процесі. Отже, правила, які регламентують етапи і терміни подачі заяви на судовий розгляд спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і відповідність нормам, а саме, принципу правової визначеності (рішення ЄСПЛ у справі «Кан`єте де Гоньі проти Іспанії», § 36). Право доступу до суду не є абсолютним: воно може підлягати обмеженням, застосування яких допускається в порядку презумпції, оскільки таке право, з огляду на сам його характер, потребує державного регулювання. Право на доступ до суду може бути предметом правомірних обмежень … Застосування строків покликане забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ у справі «Стаббінґс та інші проти Сполученого Королівства», §§ 51-52). Як підсумок, право на доступ до правосуддя правомірно обмежене правилами судової процедури, котрі покликані дисциплінувати суб`єктів правовідносин та запобігти безладному рухові у судовому процесі, натомість безпідставне поновлення процесуального строку є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вирішуючи питання про поновлення пропущеного процесуального строку, повинен зберегти баланс між правом на доступ до суду з одного боку та принципом юридичної визначеності з іншого. З огляду на викладене, враховуючи встановлені судом обставини та правовідносини, що їх регулюють, суд приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення позивачці строку звернення до суду із цим позовом та відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed