Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та визначення місця проживання неповнолітньої дитини. В позовній заяві посилався на те, що з відповідачкою мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . З травня 2024 року син проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Батьком створено належні умови проживання та виховання дитини. Позивач належним чином піклується про сина, забезпечує його матеріально та займається його вихованням. Мати від участі у вихованні і утриманні дитини самоусунулася та допомоги не надає. Зважаючи на фактичні обставини справи, доцільним є визначення місця проживання дитини саме з батьком, що відповідає її інтересам. Тому позивач просив суд визначити місце проживання сина - [PERSON] , [INFO] , разом з позивачем по справі. Крім того, позивач просив стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі - 3000грн., оскільки відповідачка не працює. Ухвалою судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 25.04.2025 відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Відповідач [PERSON] відзив на позов не надала. Ухвалою суду від 04.06.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась, належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні підтвердила висновок виконкому Довгинцівської районної в місті ради про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з травня 2024 року проживає разом з батьком, з матір`ю не спілкується і та ніякої фінансової допомоги на його утримання не надає. Суд заслухавши позивача, представника третьої особи, неповнолітнього [PERSON] , дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про його народження від 15.11.2011 року, виданим Довгинцівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області. З травня 2024 року [PERSON] , [INFO] , проживає з батьком. Вказана обставина підтверджується долученими до справи доказами. Відповідно до ч.2, ч.3 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. [PERSON] народився [INFO] . Тобто на час розгляду справи він досяг віку 14 років. При цьому згідно ч.3 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Тобто місце проживання [PERSON] визначається ним самим, а не батьками. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі №351/611/21 (провадження №61-990св23) вказано, що «у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, колегія суддів Верховного Суду вважає, що підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 14 років, відсутні». Як встановлено судом, [PERSON] вже визначив своє місце проживання разом з батьком, що підтверджується дослідженими судом доказами. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (ч.2 ст.6 СК України). [PERSON] згідно ч.2 ст.6 СК України є неповнолітньою, а не малолітньою дитиною. Чинним Сімейним кодексом України не передбачено можливості вирішення спору між батьками щодо місця проживання неповнолітньої дитини, оскільки згідно ч.3 ст.160 СК України її місце проживання визначається самою неповнолітньою дитиною. На підставі викладеного, судом встановлено, що [PERSON] вже є неповнолітньою особою, яка скористалася своїм правом, передбаченим ч.3 ст.160 СК України, та самостійно визначив своє місце проживання. Враховуючи, що право визначати її місце проживання належить самій дитині - [PERSON] , [INFO] , вирішення спору між батьками щодо визначення місця його проживання суперечить ч.3 ст.160 СК України та ст.161 СК України, згідно якої судом вирішується спір між батьками щодо місця проживання малолітньої (тобто у віці до 14 років) дитини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визначення місця проживання неповнолітньої дитини в судовому порядку за позовом одного із батьків. Тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини суд приходить до наступного. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Як визначено ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Таким чином право на отримання аліментів має той з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким дитина проживає. При цьому аліменти є власністю дитини, а їх отримувач має розпоряджатися аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. При вирішенні даного спору суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа №711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Відповідно до п.17 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Частинами 1, 2 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Положенням ст.191 СК України визначено, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Встановивши фактичні обставини справи, наявність у сторін неповнолітньої дитини та її проживання та перебування на повному утриманні батька, враховуючи відсутність даних підтверджених належними та допустимими доказами про наявність на утриманні відповідачки інших неповнолітніх дітей, прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині наявного існування обов`язку у відповідачки матеріально утримувати свою дитину. За викладеного, суд приходить до висновку, що позов про стягнення аліментів підлягає задоволенню, а саме: суд вважає доцільним стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини, визначивши їх в твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн. починаючи з 26.02.2025 року до досягнення дитиною повноліття, отже позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України. За частиною першою вищевказаної статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанцій за подання до суду позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20грн. за позовну вимогу щодо визначення місця проживання дитини. Враховуючи, що в задоволенні в цій частині позову відмовлено, витрати зі сплати судового збору підлягають покладенню на позивача. Оскільки, позивач при подачі позову про стягнення аліментів був звільнений від сплати таких, тому з відповідачки [PERSON] в дохід держави слід стягнути 1211,20 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial