Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь неотримані грошові кошти у розмірі 1 845 770, 67 грн. та понесені судові витрати. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 15 грудня 2021 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . 15 грудня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольгою Валеріївною на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 грудня 2021 року здійснено реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] зазначає, що [PERSON] не сплатила кошти за договором купівлі-продажу квартири від 15 грудня 2021 року ні готівково, ні безготівково, а тому вважає, що у [PERSON] утворилась заборгованість у розмірі 1 845 770, 67 грн., що складається з суми основного боргу у розмірі 1 344 000, 00 грн., 3% річних у розмірі 78 983, 01 грн. та інфляційного нарахування у розмірі 422 787, 66 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2024 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 лютого 2025 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 липня 2025 року у справі закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не з?явилась. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Відзив на позовну заяву не подавала. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 15 грудня 2021 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольгою Валеріївною та зареєстровано за N?440. Як вбачається з умов договору купівлі-продажу квартири від 15 грудня 2021 року, продавець передає, а покупець приймає у власність належну продавцю на праві власності квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п. 2 договору купівлі-продажу квартири від 15 грудня 2021 року продаж вчинено за 1 344 000, 00 грн., які покупець зобов?язується сплатити визначену у цьому пункті вартість квартири в строк до 22.12.2021 року (включно). Оплата здійснюється покупцем в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок продавця або шляхом передання продавцю готівкових коштів, або іншим шляхом не забороненим законодавством України. 15 грудня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольгою Валеріївною на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 грудня 2021 року здійснено реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна №357442918 від 07 грудня 2023 року. [PERSON] зазначає, що [PERSON] не сплатила коштів у визначений Договором купівлі-продажу квартири від 15 грудня 2021 року спосіб, а тому вважає, що у [PERSON] утворилась заборгованість у розмірі 1 845 770, 67 грн., що складається з суми основного боргу у розмірі 344 000, 00 грн., 3% річних у розмірі 78 983, 01 грн. та інфляційного нарахування у розмірі 422 787, 66 грн. У зв?язку із зазначеним [PERSON] звернувся з позовом до суду. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позивач, обґрунтовуючи заявлену вимогу про стягнення коштів у розмірі 1 845 770, 67 грн. за договором купівлі-продажу квартири від 15 грудня 2021 року з відповідача, посилається на те, що відповідач не виконала зобов?язання зі свого боку, а саме не сплатила вказану суму грошових коштів позивачу. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд зауважує, що факт невиконання грошового зобов`язання є обставиною, що має бути підтверджена сукупністю достовірних даних, які виключають неоднозначне трактування поведінки сторін. Як вбачається зі змісту Договору купівлі-продажу від 15 грудня 2021 року, сторонами не було визначено виключної безготівкової форми розрахунку. Таким чином, відсутність відомостей про банківський переказ на рахунок позивача не є достатнім доказом для встановлення факту неналежного виконання відповідачем зобов?язань за таким договором, оскільки не спростовує можливість виконання зобов`язання у готівковій формі або в інший спосіб, не заборонений чинним законодавством. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Окремо суд зауважує, що до загальних засад цивільного законодавства належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. відповідно до п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України, за змістом якої сторони діють чесно та розсудливо. Позиція позивача, яка ґрунтується виключно на запереченні факту отримання коштів без подання належних та допустимих доказів, що вказують на стан заборгованості після підписання договору, не може бути визнана судом достатньою для спростування правомірності дій відповідача. Таким чином, невиконання відповідачем зобов?язання за договором купівлі-продажу квартири від 15 грудня 2021 року не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи судом та не доведено позивачем шляхом подання належних та допустимих доказів. За таких обставин, суд доходить до висновку, що недоведеність факту невиконання відповідачем обов`язку з оплати є правовою підставою для відмови у задоволенні позову. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних та інфляційного нарахування, суд зазначає наступне. В обгрунтування стягнення з відповідача заборгованості у зв?язку із невиконанням зобов?язань за договором купівлі-продажу квартири від 15 грудня 2021 року позивач зазначив, що стягненню підлягає основна сума боргу у розмірі 1 344 000, 00 грн., 3% річних у розмірі 78 983, 01 грн. та інфляційне нарахування у розмірі 422 787, 66 грн. Суд зауважує, що згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування, передбачені ст. 625 ЦК України, є мірою цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер. Право на їх стягнення є похідним від основного зобов`язання і виникає виключно за умови встановлення факту прострочення боржником виконання обов`язку з оплати коштів. Оскільки в ході судового розгляду судом не встановлено факту порушення відповідачем зобов`язання за договором купівлі-продажу від 15 грудня 2021 року, а доводи позивача про наявність основного боргу у розмірі 1 344 000, 00 грн. не доведені належними та допустимими доказами, підстави для нарахування індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, відсутні. Відмова у задоволенні позову в частині основної вимоги тягне за собою правові наслідки у вигляді відмови у задоволенні похідних вимог. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення процентів та інфляційних нарахувань у зв`язку з відсутністю доведеного факту прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання. Щодо судових витрат суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed