Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

24.07.2025 до Корабельного районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] , подана його представником адвокатом Ткач Тетяною Анатоліївною. У позовній заяві позивач просить: - розірвати шлюб між ним та [PERSON] , зареєстрований 14.07.2012 Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції (актовий запис № 326); - визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначав, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу у сторін народилася дитина син [PERSON] , [INFO] . Сторони подружні стосунки не підтримують, у зв`язку з чим бажають розірвати шлюб. Спір щодо дитини між сторонами відсутній. Водночас, під час шлюбу сторони придбали нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Так, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.04.2021, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] загальною площею 50,20 кв. м. На підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.02.2015, укладеного між [PERSON] та [PERSON] була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] загальною площею 17,8 кв. м. З огляду на те, що син сторін проживає з матір`ю, позивач вважає за доцільне запропонувати вказаний вище варіант поділу спільного майна подружжя. Посилаючись на викладене, просив позов задовольнити та судові витрати у справі покласти на позивача. Ухвалою судді Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15.08.2025 відкрито провадження у справі. Постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. 08.09.2025 від представника відповідача адвоката Кузьменко Алли Володимирівни, через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про визнання позову з клопотанням про розгляд справи без участі відповідача та її представника. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22.10.2025 закрите підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. У судові засідання 10.12.2025 та 06.02.2026 сторони не з`явилися. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлені своєчасно і належним чином, подали клопотання про розгляд справи без їх участі. Згідно з частинами 1, 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін у справі, з урахуванням висновків постанови КЦС ВС від 30.09.2022 за № 761/38266/14, відповідно до якої, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши доводи позовної заяви та письмові докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 14.07.2012 Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції між сторонами зареєстровано шлюб, про що складений відповідний актовий запис № 326, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . У шлюбі в сторін народилася дитина син [PERSON] , [INFO] , про що Міським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції складено актовий запис № 4101 від 05.12.2013 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Спір стосовно дитини між сторонами відсутній. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені. Статтею 24 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, при цьому примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу буде суперечити інтересам чоловіка та дружини, що виключає відновлення колишніх сімейних відносин та збереження шлюбу. При цьому суд також враховує, що рішення сторонами прийнято з усвідомленням його наслідків. З огляду на викладене, суд вважає за доцільне задовольнити зазначений позов про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Водночас, судом встановлено, що 24.02.2015 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу квартири за адресою: [ADDRESS] загальною площею 17,8 кв. м. Договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. та зареєстровано в реєстрі за № 237. У п. 1.5 договору зазначено, що згода іншого подружжя покупця отримана в установленому законом порядку, згідно із заявою-згодою на купівлю квартири, справжність підпису якої нотаріально посвідчена. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 34088390 від 24.02.2015 право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] . 30.04.2021 між [PERSON] та [PERSON] (продавцями) та [PERSON] (покупцем) був укладений договір купівлі продажу квартири за адресою: [ADDRESS] загальною площею 50,20 кв. м. Договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І. та зареєстровано в реєстрі за № 235. У п. 1.5 договору зазначено, що згода іншого подружжя покупця отримана в установленому законом порядку, згідно із заявою-згодою на купівлю квартири, справжність підпису якої нотаріально посвідчена. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 255124292 від 30.04.2021 право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 СК України встановлено, що сім`я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного та Цивільного кодексу України. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Тлумачення цих положень підтверджено у Рішенні Конституційного Суду України від 19.09.2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України № 1-8/2012 (№ 17-рп/2012). Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.05.2021 у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.08.2021 у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують». Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частиною 2 статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із частиною другою статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Відповідно до частини 1 статті 69, частини 1 статті 71 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, яке ділиться між ними в натурі. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Положення частини 1 статті 70 СК України, пункту 30 постанові пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказують на те, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати весь обсяг спільно нажитого майна. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18 викладений висновок про те, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. При вирішення спору щодо поділу спільного майна подружжя, визначення в ньому її частки, незважаючи на презумпцію спільності власності подружжя, позивачу необхідно здійснити відповідне матеріально-правове обґрунтування, вказати спосіб (способи) захисту порушеного права, а також викласти обставини, які б обґрунтовували вимоги, зазначивши докази для їхнього підтвердження. При цьому, найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18). Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18). З огляду на договори купівлі-продажу спірного нерухомого майна вони укладені за згодою іншого подружжя, справжність підпису на заявах завірена приватним нотаріусом. Зазначено, що за згодою сторін договору нерухомість набувається у спільну сумісну власність подружжя. Таким чином, надання сторонами нотаріально посвідченої згоди на придбання спірних квартир є ознакою вчинення правочинів в інтересах сім`ї. Тому квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 17,8 кв. м, зареєстрована на праві власності за позивачем, та квартира за адресою: [ADDRESS] загальною площею 50,20 кв. м, зареєстрована на праві власності за відповідачкою, набуті в період перебування сторін у шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя і частки у спільній сумісній власності на це майно є рівними. Однак, з урахуванням положень ст. 12, 13 ЦПК України, суд, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, та за відсутності заперечень з боку відповідача, вважає за можливе позов в частині вимог про поділ майна подружжя задовольнити та визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 17,8 кв. м, а за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 50,20 кв. м. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved