Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

У лютому 2023 року представник [PERSON] адвокат Садікова М. звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним та скасування свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що позивачем [PERSON] 28.02.2019 року в період шлюбу з [PERSON] було придбано транспортний засіб марки/моделі «LEXUS RX 350», 2007 року випуску. 10.09.2019 року позивач без згоди з жінкою здійснив перереєстрацію вказаного транспортного засобу шляхом оформлення договору купівлі-продажу у територіальному сервісному центрі РСЦ МВС України в Одеській області на відповідача [PERSON] , з якою на той час проживав однією сім`єю та вів спільне господарство. Вважає вказаний договір фіктивним, оскільки уклав його з метою уникнення наслідків поділу вказаного майна подружжям, уклав умисно за домовленістю зі своєю подругою і без настання правових наслідків, без мети передачі автомобіля у володіння і користування [PERSON] та отримання від неї коштів. Зазначив, що з відповідачкою проживав разом, як чоловік та жінка, тільки без реєстрації шлюбу, та вів спільне господарство з серпня 2019 року по березень 2021 року. Від неї грошові кошти не отримував, транспортний засіб завжди знаходився у його володінні та користуванні, відповідач [PERSON] не вміє керувати автомобілем та у останньої відсутнє водійське посвідчення. За усною домовленістю між позивачем та відповідачем, останні домовилися, що після розірвання шлюбу з дружиною ( [PERSON] ) та завершення процедури можливого поділу майна, відповідач перереєструє вказаний транспортний засіб знову на своє ім?я. З моменту розірвання стосунків між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , а саме у вересні 2021 року, остання на протязі тривалого часу обіцяла перереєструвати вказаний транспортний засіб на позивача. Крім того, однією із причин тривалого зволікання позивача [PERSON] щодо перереєстрації спірного автомобіля було введення воєнного стану, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, а саме з 24.02.2022 року, а тому вирішення питання щодо перереєстрації автомобіля відклалося на невизначений строк. 23.11.2022 року позивач дізнався із соціальної мережі Facebook, що відповідачка [PERSON] одружилася з громадянином [PERSON] . Дізнавшись про вищевказану інформацію позивач зателефонував відповідачці та повідомив, що бажає вирішити питання щодо перереєстрації транспортного засобу його ім?я. Спочатку відповідачка не заперечувала здійснити перереєстрацію автомобіля, однак, 08.12.2022 року почала погрожувати позивачеві та вимагати у останнього передати автомобіль у її користування. Цього ж дня (08.12.2022 року) відповідачка повідомила позивача про те, що вона звернулася до правоохоронних органів з заявою про викрадення вказаного автомобіля. І лише після цього позивач усвідомив про порушення свого права і був змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав із відповідною позовною заявою. Окремим клопотанням від 16.02.2023 р. просив суд визнати причини пропущених строків позовної давності поважними та поновити пропущений строк, позовні вимоги задовольнити (а.с.8-10). Ухвалою суду від 24.02.2023 р. позовна заява була залишена без руху та надано строк на усунення недоліків (а.с.49). 13.03.2023 р. по справі було відкрито спрощене провадження (а.с.54). Ухвалою суду від 21.04.2023 р. частково задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову (а.с.69). 12.05.2023 р. представник відповідача [PERSON] адвокат Рашков М.З. подав до суду відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що обставини, викладені у позовній заяві визнає частково, у задоволенні позовних вимог просить суд відмовити. Зазначив, що будь-яких домовленостей між відповідачем та позивачем не було, єдиною метою укладання договору було - купівля-продаж транспортного засобу за умовами, зазначеними у ньому. З [PERSON] вона спільним побутом пов`язана не була, у шлюбних відносинах з ним не перебувала, оскільки останній перебував у шлюбі з [PERSON] . Після підписання договору купівлі-продажу транспортний засіб їй не передавався, оскільки [PERSON] просив, щоб автомобіль деякий час знаходився у нього, щоб його дружина, [PERSON] , з якою він розриває шлюб, не дізналась про продаж зазначеного автомобіля тощо (а.с.89-91). 31.05.2023 р. представник позивача подала до суду відповідь на відзив, згідно з яким додатково зазначила, що відповідачка отримала посвідчення водія лише 28.12.2022 р., свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу з 2019 р. та завжди перебував у позивача. Крім того, відповідачка на момент укладення договору купівлі-продажу не працювала, самостійно виховувала доньку та мала вкрай скрутне матеріальне становище, що свідчить про її фінансову неспроможність придбати вищезазначений автомобіль, навіть за заниженою ціною. Тобто, відповідачка відзивом вводить суд в оману. 18.07.2023 р. у судовому засіданні представник відповідача подав письмову заяву про застосування строків позовної давності. 18.07.2023 р. ухвалою суду відмовлено у задоволення клопотання представника позивача про виклик свідків. Раніше у судових засіданнях представник відповідача підтримував викладені у відзиві заперечення, додатково зазначив, що відповідачка користувалась вказаним автомобілем. Представник позивача 18.07.2023 р. та 14.08.2024 р. у судових засіданнях підтримав викладені обставині, подані у позовній заяві, клопотанні та відповіді на відзив, просив вимоги задовольнити. Додатково зазначив, що позивач працює на судах іноземних держав, тобто постійно перебуває за кордоном. На той час пішов у рейс у червні 2022 р. та повернувся в кінці листопада 2022 р. і ось у грудні 2022 р. відповідачка звернулась до правоохоронних органів, а він у лютому 20223 р. до суду. По справі оголошувались перерви через неможливість проведення судового засідання в режимі відео конференції та для надання часу сторонами вирішити виникли правовідносини мировим шляхом. 20.01.2026 р. представник позивача та представник відповідача у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належними чином, подали заяви про розгяд справи у їх відсутність. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Виходячи з частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину. Згідно з ч.1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до Постанови Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 24.05.2018 р. по справі N? 522/11043/14-ц для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Визнання недійсним договору у зв?язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Такий правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що бачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину та основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору, приховування справжніх намірів учасників правочину. У п.24 коментаря постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено наступне. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин формально і заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. При фіктивному правочині у сторін такого правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину, а у діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. При вирішені питання щодо наявності умислу в учасників правочину на його укладення з метою досягнення інших прихованих цілей суд надає оцінку відомостям про характер та час подій, що супроводжували укладення договору, взаємовідносини між його сторонами, ґрунтовну потребу учасників у набутті зазначених за договором прав, пов`язані із цим дані щодо подальшого утримання та/або використання відчуженого майна відповідними особами. Так, судом встановлено, що 24.04.2007 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що було здійснено відповідний актовий запис № 138, що вбачається з копії рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.12.2019 р. (а.с.37). Відповідно до копії договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6049/19/007756 від 28.02.2019 р. [PERSON] придбав у ТОВ «Сігнал-Авто» транспортний засіб марки/моделі «LEXUS RX 350», 2007 року випуску, колір чорний, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] (а.с.21-22). Згідно з копією позовної заяви [PERSON] до Комінтернівського районного суду Одеської області від 22.08.2019 р. про розірвання шлюбу, останній зазначав, що останні декілька років він із дружиною разом не живуть, зберегти родину та шлюб вже не намагаються, відчувають, що втратили кохання один до одного, проти розірвання шлюбу жінка не заперечує, але в них виник спір про розподіл спірного майна, у зв`язку з чим він змушений був звернутися до поліції із заявою про шахрайство з боку його дружини (а.с.35-36). Як вбачається з першого листа звернення [PERSON] до Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області, поданого 15.08.2019 р., останній повідомляє про шахрайські дії з боку своєї дружини [PERSON] щодо нерухомого майна, придбаного в період шлюбу, на кошти, зароблені ним за кордоном, в той час, як жінка не працювала і кошти не заробляла тощо (а.с.34). 10.09.2019 року між [PERSON] та [PERSON] (05.10.2004 р. Тіщенко змінила прізвище на [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5151/2019/1660484, відповідно до якого [PERSON] зобов`язався передати [PERSON] транспортний засіб марки/моделі «LEXUS RX 350», 2007 року випуску, колір чорний, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] (а.с.17-18). Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію, наданого із позовною заявою, транспортний засіб «LEXUS RX 350», 2007 року випуску, колір чорний, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , виданого 10.09.2019 р. територіальним сервісним центром № 5151 Регіонального сервісного центру МВС України в Одеській області, власником зазначена - [PERSON] (а.с.19). Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.12.2019 р. за позовною заявою [PERSON] шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 138, - розірвано (а.с.37-38). Згідно з відповіддю начальника РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області від 08.02.2023 року № 31/15-29-А3 на запит адвоката Садікової М., посвідчення водія на ім`я [PERSON] було видано у ТСЦ № 5144 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області - 28.12.2022 року (а.с.86-87). Як вбачається з наданих суду представником позивача витягів листування з мобільного додатку, 06.08.2021 р. відповідачка обіцяла переоформити транспортний засіб, 08.12.2022 р. повідомила, що подала звернення про угон автомобілю, зазначила, що інформацію про дані автотранспорту має у застосунку «Дія» (а.с.23-30). З ксерокопій фото, наданих суду із позовною заявою та 31.05.2023 р. з відповіддю на відзив, вбачається, що на них жінка обіймає, цілує, притуляється до чоловіка, на морі з ним разом п`є газований алкогольний напій, біля гаражів разом жарять шашлики, з квітами разом на відпочинку влітку, на руках у чоловіка на морі тощо. Жінка та чоловік на усіх фото одні і ті ж самі (а.с. 31-33, заява від 31.05.2023 р.). Отже, з наданих суду фото, суд робить висновок про існування між вказаними особами достатньо близьких відносин. Факт того, що на копіях фото зображена не відповідачка, у судовому засіданні представник відповідача не спростовував. Враховуючи вищевикладене, надаючи оцінку дослідженим доказам за внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку про відсутність справжнього волевиявлення учасників договору купівлі-продажу транспортного засобу № 5151/2019/1660484 від 10.09.2019 р. на досягнення обумовлених у ньому наслідків, оскільки суд вважає, що транспортний засіб відповідачці позивачем після укладення договору не передавався, остання ним не користувалась, що підтверджується і тим, що отримала посвідчення водія лише 28.12.2022 р. Вказане вище свідчить і про укладення фіктивного правочину умисно і наявність умислу обох сторін правочину тощо. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України встановлює, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Стаття 253 ЦК України встановлює, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. З відповіді начальника Ізмаїльського РВП ГУ НП в Одеській області за № 65/5/1-вх4аз від 23.01.2023 року на запит адвоката Садікової М. вбачається, що відомості за заявою гр. [PERSON] за фактом можливого викрадення транспортного засобу «LEXUS RX 350», 2007 року випуску, зареєстровані до Єдиного обліку за № 17448 - 22.12.2022 року (а.с.84). Як зазначалось вище, виходячи з переписки сторін, відповідачка мала намір переоформити транспортний засіб на позивача, проте 22.12.2022 р. звернулась до відділу поліції із заявою про угон транспортного засобу, даний позов було подано до суду 22.02.2023 р., отже, суд вважає за можливе поновити позивачу строк позовної давності. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню. До недійсного правочину підлягають застосуванню наслідки недійсного правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Крім того, статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачем понесено судові витрати при подачі позову в сумі 2 147,20 грн. (а.с.7, 52) та 536,80 грн. при подачі заяви про забезпечення позову (а.с.64). На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача подано до суду наступні документи: витяг з договору про надання правової допомоги від 02.01.2023 року, Додатків до нього № 1 та № 2 від 02.01.2023 року, згідно якій вартість послуг на участь в одному судовому засіданні суду першої інстанції становить 1200 грн., квитанцію до платіжної інструкції від 16.02.2023 року на суму 6 000,00 грн., відповідно до яких вартість послуг адвоката склала 6 000,00 грн. Разом з тим,

Outcome: approved