Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

У лютому 2025 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська направив за підсудністю до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська матеріали вищевказаної позовної заяви. В обґрунтування позову представник зазначив, що на підставі рішень Дніпровської міської ради від 23.10.2019 року № 43/49 «Про зміни до переліку об`єктів нерухомого майна комунальної власності та № 44/49 «Про приватизацію об`єктів нерухомого майна по вул. Давидова, 56» вирішено здійснити приватизацію об`єкта нерухомого майна по [ADDRESS] , шляхом викупу ФОП [PERSON] . В подальшому, 14.09.2020 року між Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради та ФОП [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежитлових будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на нерухоме майно 28.09.2020 року зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до положень договору купівлі-продажу, нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці загальною площею 1,1042 га., кадастровий номер 1210100000:08:359:0011. Рішенням Дніпровської міської ради від 23.06.2021 року № 207/8 [PERSON] надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості по [ADDRESS] по фактичному розміщенню нежитлових будівель та споруд. В подальшому, рішенням Дніпровської міської ради № 452/9 від 28.07.2021 року право комунальної власності на земельну ділянку, площею 1,1042 га (кадастровий номер 1210100000:08:359:0011), по [ADDRESS] , зареєстровано за територіальною громадою м. Дніпра, в особі Дніпровської міської ради, затверджено технічну документацію із землеустрою та передано земельну ділянку в оренду [PERSON] строком на 10 років по фактичному розміщенню нежитлових будівель та споруд. Вищезазначеним рішенням міської ради земельну ділянку, площею 1,1042 га (кадастровий номер 1210100000:08:359:0011), віднесено за основним цільовим призначенням до категорії «Землі житлової та громадської забудови». Рішенням Дніпровської міської ради № 371/14 [PERSON] було продовжено строк укладання договору оренди землі по [ADDRESS] , на три місяці з моменту прийняття цього рішення. Разом з тим, відомості щодо укладення договору оренди земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:08:359:0011 за адресою: [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні, у зв`язку з чим Західною окружною прокуратурою міста Дніпра направлено запит до Дніпровської міської ради. Згідно інформації Дніпровської міської ради, в Муніципальній земельній інформаційній системі не виявлено реєстраційних записів щодо діючих договорів оренди землі відносно вказаної земельної ділянки, укладених між Дніпровською міською радою та фізичними або юридичними особами. Інспекцією з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради проведено обстеження земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:08:359:0011 за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження земельної ділянки від 27.02.2024 року № 27/02/24-К, складеного Інспекцією з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради, доступ до обстежуваної земельної ділянки обмежений, територія земельної ділянки огороджена парканом з білої цегли, при в`їзді встановлені ворота з профільних листів коричневого кольору, на земельній ділянці знаходяться об`єкти незавершеного будівництва, тимчасові металеві споруди, на момент обстеження на території земельної ділянки знаходились автомобілі з цистернами для перевезення вибухонебезпечних речовин. Комісією з визначення розміру збитків, заподіяних Дніпровській міські раді, власниками землі та землекористувачам при використанні земельних ділянок розглянуто матеріали стосовно суми коштів, які зберіг у себе землекористувач [PERSON] за рахунок власника земельної ділянки внаслідок користування землею без достатньої правової підстави. Відповідно до протоколу комісії № 6 від 20.06.2024 року та розрахунку суми коштів, які зберіг у себе землекористувач земельної ділянки за рахунок власника ділянки внаслідок користування землею без достатньої правової підстави, збитки, завдані Дніпровській міській раді за період користування землею з 01.01.2021 року по 20.06.2024 року складають 6 882 469,40 грн., а саме: за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року 1 724 917,20 грн.; за період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року 1 897 408,92 грн.; за період з 01.01.2023 року по 31.12.2023 року 2 182 022,03 грн.; за період з 01.01.2024 року по 20.06.2024 року 1 078 121, 26 грн. Згідно даних інформаційно-комунікаційної системи ДПС України за період з 01.01.2020 року по теперішній час плата за землю відповідачем [PERSON] на вказану земельну ділянку не нараховувалась, сплата відсутня, податкові декларації з плати за землю не подавались. З часу виникнення права власності на нерухоме майно у [PERSON] виник обов`язок оформити речове право на земельну ділянку, проте відповідач відповідних дій не вчинила, а, отже, без законних підстав зберегла у себе майно кошти на оренду землі. Таким чином, Західною окружною прокуратурою міста Дніпра при виконанні повноважень, визначених ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», встановлено порушення інтересів держави під час використання земельної ділянки комунальної форми власності, а саме безпідставне збереження коштів орендної плати відповідачем за рахунок Дніпровської міської ради. Враховуючи викладене, представник позивача в особі керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра, звертається до суду із вказаним позовом та просить: - стягнути із [PERSON] на користь Дніпровської міської ради безпідставно збережені кошти за використання земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 1210100000:08:359:0011, площею 1,1042 га за період з 01.01.2021 року по 20.06.2024 року у розмірі 6 882 469,40 грн. - стягнути із відповідача судові витрати по справі у загальному розмірі 83 800,83 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.02.2025 року заяву керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра про забезпечення позову було задоволено, вирішено заборонити [PERSON] та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам), вчиняти будь-які дії пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо об`єктів нерухомого майна нежитлові будівлі та споруди, опис майна: нежитлова будівля літ. А-1; А'-1 прибудова; А\2\-2 прибудова; а сходи; №3-5 огорожі (площа 843,5 кв.м.); сарай літ. Б-1; б споруда (площа 167,4 кв.м.), що розташовані за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2045466912101) та квартиру, загальною площею 37,9 кв. м., житловою 19 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 211899012101), яке зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на праві приватної власності за [PERSON] . Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.03.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 14.03.2025 року від представника позивача Дніпровської міської ради Боговенко С.Ю. до суду надійшли письмові пояснення на позовну заяву у яких вона погодилась із доводами позовної заяви та зазначила, що [PERSON] використовувала земельну ділянку без укладеного договору оренди, за відсутності державної реєстрації речового права на вказану земельну ділянку, та зберігає кошти, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою, тим самим протиправно позбавляючи територіальну громаду міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради права на отримання доходу у вигляді орендної плати, чим порушила права територіальної громади. 08.04.2025 року від представника відповідача адвоката Алейниченко М.М. до суду надійшла заява про продовження процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву у якій вона просила суд врахувати поважність причин не подання відзиву на позовну заяву у цій справі у строк, встановлений ухвалою від 04.03.2025 року, та продовжити такий строк. 18.04.2025 року від представника відповідача адвоката Алейниченко М.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому вона просила поновити відповідачу процесуальний строк на подання відзиву на позовну заяву та відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень посилалась на те, що 14.09.2020 року між Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нежитлових будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а саме: нежитлова будівля літ. А-1; А`-1 прибудова; А\2\-2 прибудова; а сходи; №3-5 огорожі (площа 843,5 кв. м); сарай літ. Б-1; б споруда (площа 167,4 кв. м). Рішенням Дніпровської міської ради № 452/9 від 28.07.2021 року зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку, площею 1,1042 га (кадастровий номер 1210100000:08:359:0011), по [ADDRESS] за територіальною громадою м. Дніпра, в особі Дніпровської міської ради, затверджено технічну документацію із землеустрою та передано земельну ділянку в оренду строком на 10 років [PERSON] по фактичному розміщенню нежитлових будівель та споруд. Таким чином, відлік строку з нарахування можливих збитків, заподіяних власнику землі внаслідок користування земельною ділянкою із кадастровим номером 1210100000:08:359:0011, міг початись лише з дня прийняття рішення Дніпровською міською радою № 452/9 від 28.07.2021 року про реєстрацію права комунальної власності та фактичного передання земельної ділянки [PERSON] в оренду строком на 10 років, а не з 01.01.2021 року. Більш того, позивачем взагалі не обґрунтовано належним чином дату початку відліку строку для розрахунку спірних збитків - 01.01.2021 року. Окрім того, позивачем в основу свого розрахунку покладено площу земельної ділянки, якою начебто у спірний період користувалась виключно [PERSON] , у розмірі 11 042 кв.м., однак, фактично у спірний період [PERSON] використовувалась лише частина вказаної земельної ділянки площею 1010,9 кв.м., що розташована під нежитловими будівлями та спорудами, які були предметом договору купівлі-продажу нежитлових будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а саме: нежитлова будівля літ. А-1; А`-1 прибудова; А\2\-2 прибудова; а сходи; № 3-5 огорожі (площа 843,5 кв.м.); сарай літ. Б-1; б споруда (площа 167,4 кв.м.). Інша частина земельної ділянки площею 10 031,1 кв.м. [PERSON] у спірний період не використовувалась та була відкритою для загального користування і до такої земельної ділянки був вільний доступ для будь-яких осіб, внаслідок постійно відчинених воріт в огорожі та з огляду на не вжиття [PERSON] жодних заходів, спрямованих на обмеження такого доступу та/або користування земельною ділянкою сторонніми особами. Доказів, які б «поза розумним сумнівом» підтверджували фактичне використання [PERSON] у спірний період земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:08:359:0011 в межах її загальної площі стороною позивача не надано, тому доводи щодо використання відповідачем усієї площі такої земельної ділянки протягом усього спірного періоду мають характер припущень та не можуть слугувати достатньою підставою для покладення на відповідача такої непропорційної завданій шкоді матеріальної відповідальності. Виходячи з належного розміру частини земельної ділянки 1 010,9 кв.м., яка фактично перебувала у користуванні [PERSON] та враховуючи належний період користування частиною такої земельної ділянки (з 28.07.2021 року по 20.06.2024 року), сума коштів, яка є пропорційною до заподіяної власнику земельної ділянки шкоди, становить 540 102,15 грн. та розрахована наступним чином: - за період з 28.07.2021 по 31.12.2021 67 925,91 грн. (5207,14 * 1010,9 * 1,00 * 0,03 * 157 / 365), з яких: 5207,14 - нормативна грошова оцінка 1 кв.м. земельної ділянки за 2021 рік, 1010,9 - площа земельної ділянки, яка фактично перебувала у користуванні, 1,000 - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки, 0,03 - розмір орендної плати, три відсотки від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, 157 - кількість днів користування земельною ділянкою, 365 загальна кількість днів у році; - за період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року - 173 708,63 грн. (5207,14*1010,9*1,100*0,03), з яких: 5207,14 - нормативна грошова оцінка 1 кв.м. земельної ділянки за 2022 рік, 1010,9 - площа земельної ділянки, яка фактично перебувала у користуванні, 1,100 - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки, 0,03 - розмір орендної плати, три відсотки від нормативної грошової оцінки земельної ділянки; - за період з 01.01.2023 року по 31.12.2023 року 199 765,16 грн. (6587,04*1010,9*0,03), з яких: 6587,04 - нормативна грошова оцінка 1 кв.м. земельної ділянки за 2023 рік, виходячи з інформації ДЗК про право власності на речові права на земельну ділянку від 26.02.2024, 1010,9 - площа земельної ділянки, яка фактично перебувала у користуванні, 0,03 - розмір орендної плати, три відсотки від нормативної грошової оцінки земельної ділянки; - за період з 01.01.2024 року по 20.06.2024 року 98 702,45 грн. (6925,50*1010,9*0,03*172/366), з яких: 6925,50 - нормативна грошова оцінка 1 кв.м. земельної ділянки за 2024 рік, виходячи з інформації з витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, 1010,9 - площа земельної ділянки, яка фактично перебувала у користуванні, 0,03 - розмір орендної плати, три відсотки від нормативної грошової оцінки земельної ділянки; 172 кількість днів користування земельною ділянкою, 366 загальна кількість днів у році. Звертає увагу суду, що представник позивача до позовної заяви додає докази, в значній частині яких міститься суперечлива інформація щодо суб`єкта користування земельною ділянкою, а саме щодо користування земельною ділянкою фізичною особою-підприємцем [PERSON] , а не [PERSON] як фізичною особою, відносно якої подається така позовна заява. Наведені обставини свідчать про те, що представник позивача, заявляючи до стягнення суму збитків у розмірі 6 882 469,40 грн., здійснив неправильний розрахунок такої суми, який є формальним та не враховує всіх обставин та складових, які суттєво впливають на розмір таких збитків, внаслідок чого такий розрахунок є необґрунтовано завищеним та таким, що покладає на відповідача надмірний фінансовий тягар, що, з урахуванням обставин, які склались у державі у спірний період, свідчить про непропорційне переслідуваним цілям втручання держави в право відповідача на мирне володіння майном. В межах спірних правовідносин представником позивача не з`ясовувалось питання добросовісності/недобросовісності відповідача [PERSON] щодо дій/бездіяльності з укладення договору оренди землі по [ADDRESS] , строк на укладання якого був продовжений [PERSON] на підставі рішення Дніпровської міської ради. При цьому, Дніпровська міська рада самостійно, прийнявши рішення № 371/14 від 22.12.2021 року, продовжила [PERSON] строк укладання договору оренди землі по [ADDRESS] на три місяці з моменту прийняття цього рішення, тобто до 22.03.2022 року. Стороною позивача також не було враховано, що період, у який відповідач мала укласти договір оренди землі по [ADDRESS] , припав на період дії всеукраїнського карантину (з 12.03.2020 року по 30.06.2023 року), запровадженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», внаслідок чого було обмежено права як фізичних, так і юридичних осіб. Крім того, Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на території України запроваджено з 5:30 год. 24.02.2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. Торгово-промислова палата України листом від 28.02.2022 року № 2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія є форс-мажорною обставиною, а сам лист ТПП України може бути використано як її підтвердження. Звертає увагу суду, що місто Дніпро, в якому проживає відповідач та знаходиться спірна земельна ділянка, фактично є прифронтовим містом, яке зазнає постійних обстрілів збоку країни агресора та наслідків таких обстрілів. Життя мешканців міста Дніпро у постійній небезпеці, як і життя відповідача. Наведене свідчить про те, що обставини своєчасного не укладення відповідачем договору оренди землі по [ADDRESS] , обумовлені об`єктивними перешкодами, які не залежать від [PERSON] та не є наслідком недобросовісності останньої, тому покладення на відповідача надмірного фінансового тягаря у розмірі 6 882 469,40 грн. є непропорційним заходом впливу, який не відповідає справедливому балансу між інтересами держави (суспільства) та фізичної особи. Щодо поновлення строку на подання відзиву на позов зазначила, що з метою отримання правничої допомоги у цій справі між [PERSON] та АО «Дніпро Легал Груп» в особі партнера Алейниченко М.М. укладено договір про надання правничої допомоги та представництво інтересів № 101/1-04/25 від 02.04.2025 року. 03.04.2025 року адвокатом Алейниченко М.М., з метою ознайомлення з матеріалами справи, було подано до суду заяву про залучення адвоката Алейниченко М.М. в якості представника відповідача та надання доступу до електронної справи в підсистемі «Електронний суд». Доступ до електронної справи в підсистемі «Електронний суд» представник відповідача отримала 07.04.2025 року. 23.04.2025 року від керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра до суду надійшла відповідь на відзив у якій він вважає відзив необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи та наявним в ній доказам, а тому просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування заперечень вказав, що обов`язок оформити речове право на земельну ділянку у відповідача [PERSON] виник з часу виникнення права власності на нерухоме майно, тобто з 28.09.2020 року, так само як обов`язок сплати за користування земельною ділянкою на якій розташоване нерухоме майно. Разом з тим, відповідач відповідних дій не вчинила, а, отже, без законних правових підстав зберегла у себе майно кошти на оренду землі. Щодо початку відліку строку з нарахування безпідставно збережених коштів за використання вказаної земельної ділянки зазначив, що комісією з визначення розміру збитків, заподіяних Дніпровській міській раді, власниками землі та землекористувачам при використанні земельних ділянок здійснено розрахунок коштів, які зберіг у себе землекористувач запитуваної земельної ділянки за рахунок власника цієї ділянки внаслідок користування землею без достатньої правової підстави у сумі за період з 01.01.2021 року до 20.06.2024 року, який є навіть меншим порівняно з фактичним періодом використання земельної ділянки відповідачем. Звертає увагу суду, що [PERSON] , зареєструвавши 28.09.2020 року за собою право приватної власності на будівлі та споруди, розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:08:359:0011, використовувала земельну ділянку без укладеного договору оренди, за відсутності державної реєстрації речового права на вказану земельну ділянку, відповідно до ст.ст. 125, 126 ЗК України та зберігає кошти, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою, тим самим протиправно позбавляє територіальну громаду міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради права на отримання доходу у вигляді орендної плати. Вказане грубо порушує права територіальної громади у сфері дотримання законного порядку платного користування земельними ділянками комунальної власності, належної реєстрації такого права, дотримання рівності усіх перед законом. Розрахунок розміру збитків, заподіяних відповідачем [PERSON] внаслідок використання земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] з порушенням земельного законодавства про плату за землю, використання земельних ділянок без оформлення документів, що посвідчують право на землю відповідно до закону, здійснювався за формулою (з урахуванням існуючого обмеження на рівні 3% від нормативної грошової оцінки згідно з п.п. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 ПК України): розмір збитків = розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки * 3 % нормативної грошової оцінки. Щодо використання відповідачем у спірний період лише частини земельної ділянки, площею 1010,9 кв.м., що розташована під нежитловими будівлями та спорудами зазначив, що укладаючи договір купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] достовірно знала та розуміла, що нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером 1210100000:08:359:0011, так як це визначено умовами договору. В подальшому, з метою забезпечення оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку площею 1,1042 га, відповідач самостійно звернулася до Дніпровської міської ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) по [ADDRESS] по фактичному розміщенню нежитлових будівель та споруд, яка затверджена рішенням Дніпровської міської ради № 452/9 від 28.07.2021 року. Жодних клопотань щодо зміни розміру та зменшення земельної ділянки від [PERSON] не надходило. Звертає увагу суду, що нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знеціненням, а відтак використання нежитлових приміщень, які належать відповідачу, неможливе без відповідної земельної ділянки. Таким чином, у зв`язку з користуванням відповідачем нежитловими будівлями, презюмується їх користування спірною земельною ділянкою. Інспекцією з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради проведено обстеження земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:08:359:0011 за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження земельної ділянки від 27.02.2024 року № 27/02/24-К, складеного Інспекцією з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради встановлено, що «доступ до обстежуваної земельної ділянки обмежений, територія земельної ділянки огороджена парканом з білої цегли, при в`їзді встановлені ворота з профільних листів коричневого кольору. На земельній ділянці знаходяться об`єкти незавершеного будівництва, тимчасові металеві споруди. На момент обстеження на території земельної ділянки знаходились автомобілі з цистернами для перевезення вибухонебезпечних речовин». Отже, наявними в матеріалах справи доказами повністю доводиться факт свідомого використання [PERSON] земельної ділянки, площею 1,1042 га, а посилання представника відповідача на невикористання частини земельної ділянки, що не знаходиться під будівлями та спорудами через надання вільного доступу до неї стороннім особам внаслідок постійно відчинених воріт взагалі не може розцінюватись як доказ. Щодо добросовісності/недобросовісності відповідача відносно дій/бездіяльності з укладення договору оренди землі по [ADDRESS] зазначив, що предметом даного позову є стягнення з [PERSON] на користь Дніпровської міської ради безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 1210100000:08:359:0011, площею 1,1042 га за період з 01.01.2021 року по 20.06.2024 року у розмірі 6 882 469,40 грн. При цьому, не є предметом позову визнання правомірними чи неправомірними дій чи бездіяльності відповідача щодо укладення договору оренди землі по [ADDRESS] . Тим більше, що для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Відповідач [PERSON] , всупереч вимогам чинного законодавства, з часу набуття права власності на нерухоме майно до теперішнього часу належним чином не оформила речові права щодо спірної земельної ділянки та не сплачувала за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі. 03.06.2025 року до суду від представника відповідача адвоката Алейниченко М.М. надійшли додаткові пояснення у яких вона зазначила, що предметом позову у цій справі фактично є стягнення з відповідача орендної плати за землю у розмірі 6 882 469,40 грн., яка, на думку позивача, мала б бути самостійно сплачена [PERSON] за користування земельною ділянкою (кадастровий 1210100000:08:359:0011) за період з 01.01.2021 року по 20.06.2024 року. На думку представника, для нарахування відповідачеві в межах спірних правовідносин суми коштів, яка фактично є орендною платою, що, на думку позивача, мала бути самостійно сплачена відповідачем за користування спірною земельною, застосуванню підлягають строки позовної давності, визначені положеннями п. 102.1 ст. 102 ПК України. За таких обставин, позивач, звертаючись 31.01.2025 року до Чечелівського районного суду міста Дніпра із вказаним позовом, який в подальшому переданий за підсудністю до Новокодацького районного суду міста Дніпра, вийшов за межі строків позовної давності, визначених чинним законодавством України, які надають право визначати таку суму грошових зобов`язань, за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року. Враховуючи викладене, представник позивача просила суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності в частині заявлених позовних вимог за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року у розмірі 1 724 917,20 грн., відповідно до положень ст. 267 ЦК України, п. 102.1 ст. 102 ПК України та відмовити у задоволенні таких позовних вимог. 11.06.2025 року від керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра до суду надійшли додаткові пояснення щодо строків позовної давності у яких він просив відмовити у застосуванні наслідків спливу строку позовної давності в частині заявлених вимог у цій справі за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року у розмірі 1 724 917, 20 грн., оскільки спірні правовідносини, які склались між сторонами у вказаній справі, є не договірними, а кондиційними. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. Відповідач [PERSON] зберегла кошти, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, тим самим збільшуючи вартість власного майна, а Дніпровська міська рада (потерпілий) втратила належне їй майно (кошти від орендної плати), тобто відбувся факт безпідставного збереження саме коштів у розмірі орендної плати відповідачем за рахунок позивача. До того ж, відповідач не перебуває на обліку ДПС України як платник податку на майно (плати за землю), не подає декларації з плати за землю, а тому застосування положень ст. 102 Податкового кодексу України є нерелевантним в даних правовідносинах. Звертає увагу суду, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-ІХ від 30.03.2020 року, який набрав чинності 02.04.2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено п. 12, яким було встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановами Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року та № 392 від 20.05.2020 року (із змінами) на всій території України, з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, було встановлено карантин, який діяв з 12.03.2020 року до 30.06.2023 року. Пункт 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжив трирічний строк загальної позовної давності (ст. 257 ЦК України) на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який в Україні безперервно тривав до 30.06.2023 року. Таким чином, строк позовної давності за вимогою про стягнення безпідставно набутих (збережених) коштів за період з 01.01.2021 року по 20.06.2024 року не сплинув, і був продовжений. Також, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ від 15.03.2022 року , який набрав чинності 17.03.2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено п. 19, яким було встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257, 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» № 3450-IX від 08.11.2023 року, який набрав чинності 30.01.2024 року, п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було викладено в новій редакції, згідно якої у період воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, перебіг позовної давності зупиняється на строк дії такого стану. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року введено воєнний стан, строк дії якого неодноразово продовжувався, та який безперервно діє до теперішнього часу. Таким чином, вимога про стягнення безпідставно набутих (збережених) коштів заявлена в межах строків позовної давності, встановлених ст. 257 ЦК України, з урахуванням положень пп. 12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 12.06.2025 року, постановленою без оформлення окремого документа, підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. 09.10.2025 року до суду від керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра надійшли письмові пояснення щодо підтвердження повноважень прокурора для участі в судовому засіданні. Прокурор Костенко О.В. та представник позивача Дніпровської міської ради Боговенко С.Ю. у судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, відповіді на відзив та додаткових поясненнях, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Зазначили, що з часу виникнення права власності на нерухоме майно у [PERSON] виник обов`язок оформити речове право на земельну ділянку, проте відповідач відповідних дій не вчинила, а, отже, без законних підстав зберегла у себе майно кошти на оренду землі. В подальшому, прокурор Костенко О.В. та представник позивача Дніпровської міської ради Олійник Ю.М. письмово просили судове засідання проводити без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги просили задовольнити. Представник відповідача адвокат Алейниченко М.М. у судовому засіданні надала заперечення, аналогічні викладеним нею у відзиві на позов та додаткових письмових поясненнях, проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити. Зазначила, що у спірний період [PERSON] використовувалась лише частина вказаної земельної ділянки площею 1010,9 кв.м., що розташована під нежитловими будівлями та спорудами, які були предметом договору купівлі-продажу від 14.09.2020 року. Інша частина земельної ділянки відповідачем у спірний період не використовувалась та була відкритою для загального користування і до такої земельної ділянки був вільний доступ для будь-яких осіб. В подальшому, представник відповідача у судове засідання не з`явилася, письмово просила судове засідання проводити за відсутності відповідача та її представника, у задоволенні позовних вимог просила відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов та додаткових поясненнях. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи та всі додані до неї документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується цивільний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Стосовно правомірності звернення керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради з даним позовом до суду, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31 березня 2005 року, заява № 61517/00, пункт 27). Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України). Статтею 324 ЦК України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Таким чином, з огляду на зазначені законодавчі положення, прокурор може заявити в інтересах держави позов, який виражається в інтересах частини українського народу, членів територіальної громади, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює саме орган місцевого самоврядування, хоча він, цей орган, навпаки, покликаний ці інтереси захищати. Такий підхід узгоджується з Європейською хартією місцевого самоврядування 1985 року (ратифікована Законом України від 15 липня 1997 року № 452/97-ВР), яка передбачає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні відповідної частини публічних (суспільних) справ (public affairs) діють під власну відповідальність в інтересах місцевого населення й у правовій системі держав-учасниць, зокрема у сфері адміністративного контролю за органами самоврядування, має забезпечуватись співмірність (баланс) між заходами контролю та важливістю інтересів, які контролюючий орган має намір захищати (статті 3, 8). Конституція України визначає, що місцеве самоврядування в Україні здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України (статті 140 Конституції України). Згідно із частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські рада є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Частиною 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто, імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі. Положеннями ст. 131-1 Конституції України та ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді. Згідно із вимогами ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом «суд знає закони» під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (п. 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104 цс19). Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, у тому числі шляхом подання відповідних позовних заяв, а не прокурор. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Проте для того, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18, постановах Верховного Суду від 10.08.2021 року по справі № 923/833/20, від 20.07.2021 року у справі № 908/2153/20. Позовна заява прокурора є єдиним ефективним засобом захисту інтересів держави, територіальної громади та суспільства, оскільки лише прокуратура є тим суб`єктом, що має процесуальну можливість звернутися до суду з даним позовом в інтересах держави з метою реального відновлення її порушених прав та інтересів. Таким чином, оскільки у даній справі Дніпровська міська рада є одним із співвідповідачів, рішення якого оскаржується через недотримання вимог законодавства стосовно передачі земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що у даному випадку свідчить про відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів саме у спірних правовідносинах, у зв`язку з чим прокурор має підстави для представництва інтересів держави у цій справі як самостійний позивач. Аналогічні правові позиції викладені і у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі № 698/119/18. Конституційний Суд України визначив, що оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося, чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. Аналогічна позиція щодо повноважень прокурора під час здійснення захисту інтересів держави у суді викладена у постановах Верховного Суду України від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц та від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17. Незаконне надання органом місцевого самоврядування земельної ділянки у власність фізичної особи порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів, суперечить державній політиці у сфері земельних відносин, що є підставою для здійснення окружною прокуратурою захисту інтересів держави в суді. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 року у справі № 925/1133/18 наведено правовий висновок, зокрема, про те, що: 1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо: орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави; 2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо: відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави. При цьому, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звернувся до суду з відповідним позовом у розумний строк. Дніпровська міська рада є органом, який на даний час наділений правом розпорядження земельними ділянками комунальної власності на території міста Дніпра та здійснення контролю за використанням та охороною земель на території відповідної територіальної громади. Так, матеріалами справи підтверджено, що Західною окружною прокуратурою міста Дніпра неодноразово скеровувались на адресу Дніпровської міської ради листи від 24.10.2023 року № 04/51-5801вих-23, від 22.12.2023 року № 04/51-7053вих-23, від 12.06.2024 року № 51-3647вих-24, від 18.12.2024 року № 51-7432вих-24, від 22.01.2025 року № 51 324вих-25), в яких повідомлялось про встановлені факти порушення законодавства під час використання земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , зокрема, щодо використання [PERSON] указаної земельної ділянки без укладеного договору оренди, що призвело до зберігання останньою коштів орендної плати, тим самим протиправно позбавлено територіальну громаду міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради права на отримання доходу у вигляді орендної плати. Однак, органом місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, заходів претензійно-позовного характеру та поновлення прав територіальної громади на спірну земельну ділянку не вживалось, що підтверджується листом Дніпровської міської ради від 16.02.2024 року № 12/11-47 (а.с. 40) та свідчить про наявність підстав для вжиття прокуратурою представницьких повноважень в інтересах держави шляхом звернення до суду з даним позовом. Суд зазначає, що уповноважений орган в особі міської ради, будучи обізнаним про недоотриманння орендної плати за користування земельною ділянкою комунальної власності без відповідного договору оренди та його державної реєстрації, за наявних повідомлень, не вжив достатніх заходів для поновлення інтересів територіальної громади. При наявності порушень інтересів територіальної громади м. Дніпра, а саме факту не сплати [PERSON] плати за користування земельною ділянкою у передбаченому законодавством розмірі, уповноважений орган в особі міської ради у судовому порядку не вживає відповідних заходів та не здійснює захист порушених законних економічних (матеріальних) інтересів місцевого самоврядування, територіальної громади міста та як наслідок, й інтересів держави в цілому. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Таким чином, виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Західною окружною прокуратурою міста Дніпра у вказаній справі дотримано. Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 року у справі № 903/129/18, сам факт незвернення до суду відповідного органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Крім цього, в постанові Верховного Суду від 09.06.2021 року у справі № 920/839/20 визначено, що якщо попереднє листування свідчить про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, а відповідний орган протягом розумного строку на таку інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про таке порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то, у такому випадку, наявні підстави для представництва передбачені абзацом 1 частини 3 статті 23 ЗУ «Про прокуратуру». Звернення керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра до суду із позовом, у даному випадку, є єдиним ефективним засобом захисту порушених інтересів держави, враховуючи, що уповноважений орган самостійно не звернувся до суду з позовною заявою, оскільки лише орган прокуратури є тим суб`єктом, що має процесуальну можливість звернення до суду для відновлення порушених інтересів держави. Суд зазначає, що звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання та дотримання конституційного принципу рівності усіх перед Законом, а отже порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод у даному спорі судом не встановлено. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Дніпровської міської ради у даній справі. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 14.09.2020 року між Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради в особі заступника директора департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нежитлових будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , опис майна: нежитлова будівля літ. А-1; А'-1 прибудова; А\2\-2 прибудова; а сходи; № 3-5 огорожі (площа 843,5 кв.м.); сарай літ. Б-1; б споруда (площа 167,4 кв.м.). Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального Пустовим С.В. та зареєстровано в реєстрі за № 502 (а.с. 15-17). Відповідно до положень вказаного договору купівлі-продажу, нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці загальною площею 1,1042 га, кадастровий номер 1210100000:08:359:0011 (а.с. 15-17). Матеріали справи містять копію акта прийому-передачі нежитлового приміщення (будівлі) від 25.09.2020 року, підписаний заступником директора Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради Турчак А.М. та ФОП [PERSON] (а.с. 17 оберт). Право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлова будівля літ. А-1; А'-1 прибудова; А\2\-2 прибудова; а сходи; № 3-5 огорожі (площа 843,5 кв.м.); сарай літ. Б-1; б споруда (площа 167,4 кв.м.), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , 28.09.2020 року зареєстроване за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 54). Як вбачається з інформації із Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка із кадастровим номером 1210100000:08:359:0011, площею 1,1042 га, зареєстрована в Державному земельному кадастрі та перебуває у комунальній власності Дніпровської міської ради (а.с. 55). Рішенням Дніпровської міської ради № 452/9 від 28.07.2021 зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку, площею 1,1042 га (кадастровий номер 1210100000:08:359:0011), по [ADDRESS] за територіальною громадою м. Дніпра, в особі Дніпровської міської ради, затверджено технічну документацію із землеустрою та передано земельну ділянку в оренду строком на 10 років [PERSON] по фактичному розміщенню нежитлових будівель та споруд. Вказаним рішенням міської ради земельну ділянку, площею 1,1042 га (кадастровий номер 1210100000:08:359:0011), віднесено за основним цільовим призначенням до категорії «Землі житлової та громадської забудови» та продовжено [PERSON] строк укладання договору оренди землі по [ADDRESS] на три місяці з моменту прийняття цього рішення, що не заперечувалось відповідачем (а.с. 18-20). Із листа Дніпровської міської ради від 02.02.2024 року № 7/11-242 вбачається, що в Муніципальній земельній інформаційній системі не виявлено реєстраційних записів щодо діючих договорів оренди землі відносно земельної ділянки по [ADDRESS] (кадастровий номер 1210100000:08:359:0011), укладених між Дніпровською міською радою та фізичними або юридичними особами (а.с. 39). Відповідно до листа Інспекції з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради від 21.01.2025 року № 2101-4/25, Інспекцією проведено обстеження земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:08:359:0011 за адресою: [ADDRESS] , та складено відповідний акт (а.с. 49). Згідно копії акту обстеження земельної ділянки від 27.02.2024 року № 27/02/24-К, складеного Інспекцією з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради, встановлено, що доступ до обстежуваної земельної ділянки обмежений. Територія земельної ділянки огороджена парканом з білої цегли, при в`їзді встановлені ворота з профільних листів коричневого кольору. На земельній ділянці знаходяться об`єкти незавершеного будівництва, тимчасові металеві споруди. На момент обстеження на території земельної ділянки знаходились автомобілі з цистернами для перевезення вибухонебезпечних речовин (а.с. 49-51). Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до протоколу комісії з визначення розміру збитків, заподіяних Дніпровській міські раді, № 6 від 20.06.2024 року та розрахунку суми коштів, які зберіг у себе землекористувач земельної ділянки за рахунок власника ділянки внаслідок використання земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:08:359:0011 без достатньої правової підстави (а.с. 35), збитки, завдані Дніпровській міській раді, за період користування землею з 01.01.2021 року по 20.06.2024 року складають 6 882 469,40 грн., зокрема: - за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року 1 724 917,20 грн.; - за період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року 1 897 408,92 грн.; - за період з 01.01.2023 року по 31.12.2023 року 2 182 022,03 грн.; - за період з 01.01.2024 року по 20.06.2024 року 1 078 121, 26 грн. Відповідно до листа Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 27.12.2024 року, станом на 01.01.2024 року інформація стосовно укладених між Дніпровською міською радою та [PERSON] договорів оренди землі на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , відсутня. Згідно даних інформаційно-комунікаційної системи ДПС України за період з 01.01.2020 року по теперішній час плата за землю [PERSON] на вказану земельну ділянку не нараховувалась, сплата відсутня, податкові декларації з плати за землю не подавались (а.с. 45). На думку представника позивача, у вказаній справі встановлено порушення інтересів держави під час використання земельної ділянки комунальної форми власності, а саме безпідставне збереження коштів орендної плати відповідачем [PERSON] за рахунок Дніпровської міської ради. Щодо можливості поновлення процесуального строку для подання стороною відповідача відзиву на позовну заяву, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. Поважними ж визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами. Так, відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Вирішуючи питання про можливість поновлення представнику відповідача строку на подачу відзиву, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, у якій зазначено що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», № 47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п. 29). При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»). Вирішуючи питання поновлення пропущеного строку для подання відзиву, суд враховує основні засади цивільного судочинства, в тому числі, принципи пропорційності, змагальності. диспозитивності, які гарантують право кожного учасника процесу подати свої докази, відстоювати свою позицію перед судом, враховуючи значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, та обов`язок суду сприяти учасникам процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК України, та розглянути справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог та на підставі поданих доказів. Беручи до уваги наведені представником відповідача підстави для поновлення пропущеного строку, а також важливість подання кожною стороною процесу письмових заяв по суті справи, оскільки саме на підставі таких заяв та поданих доказів буде розглядатися справа по суті, суд визнає причини пропуску встановленого строку поважними та вважає за необхідне поновити стороні відповідача строк для подання відзиву на позовну заяву. До правовідносин, що склались між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми законодавства України. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей та, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Положеннями ст. 5 Конституції України передбачено, що носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Згідно із ст.ст. 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Статтею 2 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, в тому числі, на землі сільськогосподарського призначення, землі водного фонду. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі (стаття 19 ЗК України) Як визначено ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними у статті 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Земельним кодексом України встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує це право, та його державної реєстрації. Присвоєння кадастрового номера це обов`язкова складова процесу приватизації, оформлення прав власності, врегулювання договірних відносин, що здійснюється шляхом державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Кадастровий номер присвоюється земельній ділянці незалежно від форми власності за заявою особи, яка оформлює технічну документацію на відповідну земельну ділянку. Відповідно до положень ст.ст. 193, 195, 202, 203 ЗК України Державний земельний кадастр єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Основними завданнями ведення державного земельного кадастру є: забезпечення повноти відомостей про всі земельні ділянки; запровадження єдиної системи земельно-кадастрової інформації та її достовірності. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом. У статті 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» закріплено, що кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Статтею 20 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим. Таким чином, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10.02.2020 року у справі № 922/981/18. Як було встановлено судом, рішенням Дніпровської міської ради № 452/9 від 28.07.2021 року було, зокрема, зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку, площею 1,1042 га (кадастровий номер 1210100000:08:359:0011), по [ADDRESS] за територіальною громадою м. Дніпра, в особі Дніпровської міської ради (а.с. 18-20). Як вбачається з інформації із Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка із кадастровим номером 1210100000:08:359:0011, площею 1,1042 га, зареєстрована в Державному земельному кадастрі та перебуває у комунальній власності Дніпровської міської ради (а.с. 55). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166168). Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Положеннями ч. 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом статті 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Положеннями статті 373 ЦК України встановлено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Так, правовий механізм переходу права на землю, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у ст. 377 ЦК України. Як вбачається із положень ст. 120 ЗК України та 377 ЦК України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи користування земельною ділянкою. За змістом ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав Матеріалами справи підтверджено та не заперечувалось відповідачем, що право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлова будівля літ. А-1; А'-1 прибудова; А\2\-2 прибудова; а сходи; № 3-5 огорожі (площа 843,5 кв.м.); сарай літ. Б-1; б споруда (площа 167,4 кв.м.), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було зареєстроване за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28.09.2020 року (а.с. 54). Відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Земельним кодексом України визначено обов`язок землекористувачів щодо сплати земельного податку або орендної плати (ст. 96 ЗК України). Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата» за земельні ділянки державної і комунальної власності. Відповідно до листа Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 27.12.2024 року, станом на 01.01.2024 року інформація стосовно укладених між Дніпровською міською радою та [PERSON] договорів оренди землі на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , відсутня. Згідно даних інформаційно-комунікаційної системи ДПС України за період з 01.01.2020 року по теперішній час плата за землю [PERSON] на вказану земельну ділянку не нараховувалась, сплата відсутня, податкові декларації з плати за землю не подавались (а.с. 45). Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є власником або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку. При цьому, єдиною можливою формою здійснення плати за землю для [PERSON] як землекористувача є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). Частиною 1 статті 93 ЗК України унормовано, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, в якому відповідно до частини 1 статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (п. в ч. 1 ст. 96 ЗК України). Згідно із ч. 1 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Із листа Дніпровської міської ради від 02.02.2024 року № 7/11-242 вбачається, що в Муніципальній земельній інформаційній системі не виявлено реєстраційних записів щодо діючих договорів оренди землі відносно земельної ділянки по [ADDRESS] (кадастровий номер 1210100000:08:359:0011), укладених між Дніпровською міською радою та фізичними або юридичними особами (а.с. 39). Верховний Суд у складі Касаційного господарського та Касаційного цивільного суду у постановах від 29.01.2019 року у справі № 922/536/18, від 13.10.2021 року у справі № 175/833/19 вказав, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Таким чином, саме власник нерухомого зобов`язаний ініціювати процес оформлення прав на земельну ділянку, невід`ємною складовою якого є розроблення землевпорядної документації та формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Суд звертає увагу, що укладаючи 14.09.2020 року договір купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] достовірно знала та розуміла, що нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці. Разом з тим, [PERSON] , всупереч вимогам чинного законодавства, з часу набуття права власності на нерухоме майно (28.09.2020 року) до теперішнього часу належним чином не оформила речові права щодо спірної земельної ділянки та не сплачувала за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі. Відповідно до листа Інспекції з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради від 21.01.2025 року № 2101-4/25, Інспекцією проведено обстеження земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:08:359:0011 за адресою: [ADDRESS] , та складено відповідний акт (а.с. 49). Згідно копії акту обстеження земельної ділянки від 27.02.2024 року № 27/02/24-К, складеного Інспекцією з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради, встановлено, що доступ до обстежуваної земельної ділянки обмежений. Територія земельної ділянки огороджена парканом з білої цегли, при в`їзді встановлені ворота з профільних листів коричневого кольору. На земельній ділянці знаходяться об`єкти незавершеного будівництва, тимчасові металеві споруди. На момент обстеження на території земельної ділянки знаходились автомобілі з цистернами для перевезення вибухонебезпечних речовин (а.с. 49-51). Частиною 2 статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно із ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною 3 ст. 1212 ЦК України встановлено, що положення глави 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» Цивільного кодексу України застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. За змістом глав 82 і 83 цього Кодексу для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, - яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, - та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. До випадків безпідставного набуття та збереження майна належить також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона відповідно до закону мала віддати (перерахувати) іншій особі згідно з покладеним на неї за законом обов`язком (зменшення обов`язку). Вказане відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду № 646/4738/19 від 14.02.2022 року. Збитки за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та безпідставно набуте майно мають різну правову природу і охоплюються різним нормативно-правовим регулюванням. Втім, на відміну від збитків, для стягнення яких необхідно довести наявність складу правопорушення, для висновку про наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів потрібно встановити обставини набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого), а також те, що набуття або збереження цього майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У випадку використання землекористувачем сформованої земельної ділянки комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору оренди, власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію йому вартості неотриманої орендної плати в порядку статті 1212 ЦК України. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте, з огляду на приписи частини 2 статті 120 ЗК України, не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України. Зазначене відповідає правовому висновку у постанові Великої Палати Верховного Суду № 905/1680/20 від 09.11.2021 року. Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 року № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18) зробила правовий висновок (п. 94), що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. Таким чином, відповідачі (набувачі), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, збільшують вартість власного майна, а позивач (потерпілий) втрачає належне йому майно (кошти від орендної плати), тобто відбувається факт безпідставного збереження саме орендної плати відповідачем за рахунок позивача Тобто, фактичні користувачі земельної ділянки, які без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегли у себе кошти, які мали заплатити за користування нею, зобов`язані повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України. Отже, оскільки до моменту оформлення власниками об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Відповідач [PERSON] , як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегла у себе кошти, які мала заплатити за користування нею, зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України. Не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, відповідач фактично збільшила свої доходи, а позивач втратив належне йому майно (кошти). Такі висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 17.02.2021 року у справі № 686/12328/18, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 року у справі № 320/5877/17, постановах Верховного Суду від 14.01.2019 року у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 року у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 року у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 року у справі №916/2948/17,від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 905/1680/20. Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України). Вказане відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12 182гс18), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12 161гс19) та у постановах Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 201/2956/19 (провадження № 61-2105св20) і від 21 грудня 2023 року у справі № 643/13463/20 (провадження № 61-10725св23). Таким чином, [PERSON] , зареєструвавши 28.09.2020 року за собою право приватної власності на будівлі та споруди, розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:08:359:0011, використовувала земельну ділянку без укладеного договору оренди, за відсутності державної реєстрації речового права на вказану земельну ділянку, відповідно до ст. ст. 125, 126 ЗК України, та зберігає кошти, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою, тим самим протиправно позбавляє територіальну громаду міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради права на отримання доходу у вигляді орендної плати, що грубо порушує права територіальної громади у сфері дотримання законного порядку платного користування земельними ділянками комунальної власності, належної реєстрації такого права, дотримання рівності усіх перед законом. Відсутність укладеного договору оренди на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 1210100000:08:359:0011, площею 1,1042 га, не звільняє відповідача від необхідності здійснення плати за неї, оскільки використання землі в Україні є платним. Розрахунок розміру збитків, заподіяних [PERSON] внаслідок використання земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] з порушенням земельного законодавства про плату за землю, використання земельних ділянок без оформлення документів, що посвідчують право на землю відповідно до закону здійснювався Дніпровською міською радою за наступною формулою (з урахуванням існуючого обмеження на рівні 3 % від нормативної грошової оцінки згідно з п.п. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 ПК України): розмір збитків = розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки * 3 % нормативної грошової оцінки. Розмір безпідставно збережених коштів розраховано Дніпровською міською радою як розмір орендної плати за земельну ділянку комунальної власності у вигляді орендної плати за землю, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою органом місцевого самоврядування. Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до протоколу комісії з визначення розміру збитків, заподіяних Дніпровській міські раді, № 6 від 20.06.2024 року та розрахунку суми коштів, які зберіг у себе землекористувач земельної ділянки за рахунок власника ділянки внаслідок використання земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:08:359:0011 без достатньої правової підстави (а.с. 35), збитки, завдані Дніпровській міській раді, за період користування землею з 01.01.2021 року по 20.06.2024 року складають 6 882 469,40 грн., зокрема: - за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року 1 724 917,20 грн.; - за період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року 1 897 408,92 грн.; - за період з 01.01.2023 року по 31.12.2023 року 2 182 022,03 грн.; - за період з 01.01.2024 року по 20.06.2024 року 1 078 121, 26 грн. Посилання представника відповідача та те, що у спірний період відповідач використовувала лише частину земельної ділянки, площею 1010,9 кв.м., суд оцінює критично, оскільки відповідних доказів матеріали справи не містять. При цьому, жодних клопотань щодо зміни розміру та зменшення земельної ділянки від [PERSON] до Дніпровської міської ради не надходило. Суд зазначає, що нерухоме майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знеціненням, а відтак використання нежитлових приміщень, які належать відповідачу, неможливе без відповідної земельної ділянки. У зв`язку з користуванням відповідачем нежитловими будівлями, що нею не заперечувалось, користування спірною земельною ділянкою презюмується. Щодо не з`ясування питання добросовісності/недобросовісності відповідача відносно дій/бездіяльності з укладення договору оренди землі по [ADDRESS] суд звертає увагу, що предметом позову вказаній справі є стягнення із власника, тобто відповідача, об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельними ділянками, на якій ці об`єкти розміщені. При цьому, не є предметом позову визнання правомірними чи неправомірними дій чи бездіяльності відповідача щодо укладення договору оренди землі за вказаною адресою, а тому вказані заперечення сторони відповідача суд до уваги не приймає. Таким чином, у судовому засіданні та за сукупності долучених до матеріалів справи доказів, які були у повному обсязі досліджені судом в ході розгляду вказаної цивільної справи, прокурором доведено порушення інтересів держави під час використання земельної ділянки комунальної форми власності з кадастровим номером 1210100000:08:359:0011, а саме безпідставне збереження коштів орендної плати відповідачем [PERSON] за рахунок Дніпровської міської ради. Також, у межах спірних правовідносин стороною позивача доведено, що відповідач фактично користувалася земельною ділянкою, адже на вказаній земельній ділянці знаходяться належні відповідачу на праві приватної власності будівлі та споруди, використання яких окремо без земельної ділянки є неможливим. За таких обставин належним та ефективним способом захисту порушених інтересів держави в особі Дніпровської міської ради є стягнення із на користь Дніпровської міської ради безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 1210100000:08:359:0011, площею 1,1042 га за період з 01.01.2021 року по 20.06.2024 року у розмірі 6 882 469,40 грн. Суд зазначає, що відновлення порушених прав позивача за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які відповідач мала би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач. Щодо клопотання сторони відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності в частині заявлених позовних вимог за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року у розмірі 1 724 917,20 грн., відповідно до положень ст. 267 ЦК України та п. 102.1 ст. 102 ПК України, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як було встановлено судом, спірні правовідносини, які склались між сторонами у вказаній справі, є не договірними, а кондиційними. Відповідач [PERSON] зберегла кошти, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, тим самим збільшуючи вартість власного майна, а Дніпровська міська рада (потерпілий) втратила належне їй майно (кошти від орендної плати), тобто відбувся факт безпідставного збереження саме коштів у розмірі орендної плати відповідачем за рахунок позивача. До того ж, відповідач не перебуває на обліку ДПС України як платник податку на майно (плати за землю), не подає декларації з плати за землю, відповідних доказів стороною відповідача не надано, а тому, на думку суду, застосування положень ст. 102 Податкового кодексу України є нерелевантним у вказаних правовідносинах. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3 та 4 статті 267 ЦК України). Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (постанова Верховного Суду від 19.06.2024 року у справі № 369/11118/17 (провадження № 61-7952св23). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Водночас, постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11.03.2020 року, введено 12.03.2020 року на всій території України карантин та запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 530-ІХ від 17.03.2020 року введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч. 2 ст. 141Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30.03.2020, що набрав чинності 02.04.2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої коронавірусної хвороби (COVID-19) спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 651 від 27.06.2023 року на всій території України відмінено карантин з 24:00 год. 30.06.2023 року. Отже, карантин діяв на території України у період з 12.03.2020 року по 30.06.2023 року. У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України № 540-IX від 30.03.2020 року перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Початок зупинення строку звернення до суду потрібно пов`язувати саме із моментом набрання чинності 02.04.2020 року Законом № 540-ІХ, що відповідає правовому висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06.09.2023 у справі № 910/18489/20 та Верховним Судом у постанові від 27.03.2024 року у справі № 167/1058/20. Крім того, згідно із Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX з 24.02.2022 року, на усій території України введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022 року. Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 2120-ІХ від 15.03.2022 року, що набрав чинності 17.03.2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. У п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.2023 року, що набрав чинності 30.01.2024, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 року, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX від 24.02.2022 року, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Отже, позовна давність за заявленими позовними вимогами, яка була продовжена на строк дії карантину, після завершення карантину продовжена на строк дії правового режиму воєнного стану. Лише 04.09.2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» № 4434-ІХ від 14.05.2025, яким скасовано зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану шляхом виключення п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України. Враховуючи зазначені положення закону, позов керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра, який діє в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів заявлений в межах строків позовної давності, а тому посилання представника відповідача є безпідставними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, приймаючи до уваги те, що спірна земельна ділянка не перебуває у власності відповідача, однак остання використовувала земельну ділянку без укладеного договору оренди, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою, чим порушує права територіальної громади, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог керівника Західної окружної прокуратури м. Дніпра у повному обсязі. При вирішенні питання розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги було задоволено у повному обсязі, судові витрати по справі у вигляді судового збору у загальному розмірі 83 800,83 грн. (82 589,63 грн. за позовну заяву та 1 211,20 грн. за заяву про забезпечення позову) слід стягнути із відповідача на користь позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved