Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 07.02.2024 року між ТОВ «Слон кредит» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №1427762, за умовами якого відповідачка отримала кредит в розмірі 9000,00 грн. на строк 360 днів і зобов`язалася повернути його, а також сплатити проценти за користування кредитом, та виконати інші обов`язки, передбачені договором. ТОВ «Слон кредит» свої зобов`язання за кредитним договором виконало та надало відповідачці грошові кошти в обумовленому в договорі розмірі, однак відповідачка свої зобов`язання по погашенню кредиту належним чином не виконала. 24.12.2024 року між ТОВ «Слон кредит» та ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» укладено договір факторингу № 24122024, згідно з яким право вимоги за договором №1427762 перейшло до позивача і станом на дату відступлення права вимоги заборгованість [PERSON] складала 76949,91 грн., з яких: 8999,99 грн. основний борг, 63449,92 грн. заборгованість за відсотками, 4500,00 грн. пеня. Позивач зазначає, що ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» скористалося свої правом здійснити донарахування сум, передбачених графіком платежів до кредитного договору з 25.12.2024 року по 01.02.2025 року, і тому заборгованість відповідача за відсотками становить 77224,92 грн. Станом на день звернення до суду заборгованість відповідача по кредитному договору перед позивачем не погашена та становить 81224,91 грн., а тому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за вказаним договором в розмірі 81224,91 грн., з яких: сума кредиту 8999,99 грн., заборгованість по відсоткам 63449,92 грн. та нараховані позивачем відсотки за 39 календарних днів в сумі 8775,00 грн., судовий збір та 10 000,00 грн. витрат на правову допомогу. Також, позивач просить в порядку ч.ч. 10,11 ст. 265 ЦПК України зобов`язати орган (особу), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості. Представник позивача у позові просив проводити розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав відзив на позов у якому позов визнав частково в частині основного боргу в розмірі 8999,99 грн. В обгруцнтвання заперечень представник відповідача вказав, що заборгованість виникла у зв`язку із важким матеріальним становищем, посилаючись на п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України просить відмовити у стягнення процентів, комісії та пені, просить судовий збір покласти на сторони порівну та зменшити суму витрат на правничу допомогу до 2000,00 грн. Фіксування судового процесу не здійснюється у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. 07.02.2024 року між ТОВ «Слон кредит» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №1427762, який позичальником підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором Р825 (07.02.2024 03:09:29), відповідно до умов якого товариство надало споживачу в кредит грошові кошти в сумі 9000 грн. (п. 1.3), строком на 360 днів(по 01.02.2025 р.), з періодичністю платежів зі сплати процентів кожні 30 днів (п. 1.4), а споживач зобов`язався одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором (п. 1.2). За користування кредитом нараховуються проценти за стандартною процентною ставкою, яка становить 2,50% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору (п. 1.5.1). Відповідно до п. 1.5.2 Договору якщо ж споживач до 08.03.2024 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного у графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, то розмір процентів, що повинен сплатити споживач до вказаної вище дати, буде перераховано за зниженою процентною ставкою 0,010%. Орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою на весь строк користування кредитом складає 90000 грн. (п. 1.10.1), а з урахуванням зниженої процентної ставки 83277,00 грн. (п. 1.10.2). Кошти кредиту надаються ТОВ «Слон кредит» у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, включаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] (п. 2.1). ТОВ «Слон кредит» має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди споживача (п. 4.1 Договору). [PERSON] ознайомлена із Таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Копією листа ТОВ «Пейтек» від 16.01.2025 року № 20250116-1310 підтверджено успішне перерахування грошових коштів у розмірі 9000 грн. на картку клієнта від ТОВ «Слон Кредит» 07.02.2024 року 03:10:15. Також надходження коштів 07.02.2024р. у розмірі 9000,00 грн на рахунок відповідачки підтверджується довідкою АТ «ПриватБанк». Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №1427762 станом на 15 липня 2025 року утворилась заборгованість у розмірі 88200,78 грн., яка складається з: 8999,99 грн. - тіло кредиту, 74700,79 грн. - проценти, 4500 грн. - штраф. 24.12.2024 року між ТОВ «Слон кредит» та ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» укладено договір факторингу № 24122024, відповідно до умов якого ТОВ «Слон кредит» відступає (передає) ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» за плату, а ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» набуває права вимоги до боржників від ТОВ «Слон кредит». Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу від 24 грудня 2024 року від ТОВ «Слон кредит» до ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» перейшло право вимоги до [PERSON] у розмірі 76949,91 грн., з яких: 8999,99 грн. основний борг, 63449,92 грн. заборгованість за відсотками, 4500,00 грн. пеня. ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» донарахувало відповідачу відсотки за користування кредитом в сумі 8775,00 грн. за 39 календарних днів за період з 25.12.2024 р. по 01.02.2025 р. Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України, встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Згідно із ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч. 1, ч. 3 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Частиною 2 ст.1056-1ЦК України передбачено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом згідно зі ст. 514 ЦПК України. Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); дарування (частина друга статті 718 ЦК України); факторингу (глава 73 ЦК України). Відповідач з власної волі уклав договір позики на визначених умовах кредитування, в тому числі з нарахуванням відсотків за користування кредитними коштами. Виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України доведення умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача. Відповідно зі ст.22 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів України», документами, які можуть підтвердити факт проведення розрахункових операцій, є такі види розрахункових документів, як платіжні доручення, платіжна вимога-доручення, розрахунковий чек, платіжна вимога та меморіальний ордер. Відповідно до п.62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, підтвердження щодо здійснення переказу грошових коштів, яке відповідає зазначеним вимогам та надане відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом, і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі № 75/35/16-ц, від 04 вересня 2024 року у справі № 426/4264/19. Так, до ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» відповідно до укладеного договору факторингу № 24122024 перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором №1427762 від 07.02.2024р. у розмірі 76949,91 грн., з яких: 8999,99 грн. основний борг, 63449,92 грн. заборгованість за відсотками, 4500,00 грн. штраф. Враховуючи те, що ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» у встановленому законом порядку набуло право грошової вимоги за вказаним вище кредитним договором, а [PERSON] прийняла умови та правила надання банківських послуг шляхом підписання їх електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора, однак в порушення умов цього кредитного договору не виконала своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а тому права кредитора порушені та підлягають захисту. Представником відповідача вимоги щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту визнано, а тому вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 8999,99 грн. підлягають до задоволення. На переконання суду підлягають також задоволенню вимоги позивача про стягнення заборгованості по процентам в сумі 77224,92 грн., яка складається із заборгованості по відсоткам, що перейшла від первинного кредитора до позивача в сумі 63449,92 грн. та донараховані позивачем відсотки в сумі 8775,00 грн. за період з 25.12.2024року по 01.02.2025 року оскільки нарахування останніх відбулося в межах строку кредитування визначеного договором. Суд критично оцінює заперечення представника відповідача щодо стягнення відсотків оскільки їх розмір як і строк кредитування було погоджено відповідачем із первинним кредитором в укладеному договорі, вимог про стягнення штрафних санкцій позивач не заявляв. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» заборгованість за договором №1427762 про надання споживчого кредиту від 07.02.2024р. у розмірі 81224,91 грн. Вирішуючи позовні вимоги про застосування положень ч.ч.10, 11 ст. 265 ЦПК України та зобов`язання органу, що здійснюватиме примусове виконання рішення суду нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Інфляційні втрати не відносяться до відсотків чи пені в розумінні ч. 10 ст. 265 ЦПК України. Нарахування відсотків чи пені у порядку, передбаченому ч. 10 ст. 265 ЦПК України є правом суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 дійшла висновку, що норми процесуального права дають суду певний розсуд у вирішенні питання щодо задоволення або ж відмови в задоволенні відповідного клопотання позивача про продовження нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення, оскільки визначають не обов`язок суду зазначити в рішенні про таке нарахування, а можливість Відповідно суд на власний розсуд з урахуванням обставин, що мають істотне значення, як-от: майнового стану відповідача, на основі принципів розумності, справедливості та пропорційності, вирішує питання про можливість у конкретній справі застосовувати приписи частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України). Крім того, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що можливість нарахування пені або відсотків до моменту виконання рішення суду нерозривно пов`язана із безпосереднім їх застосуванням у рішенні суду (розглядом та задоволенням таких вимог). Тобто якщо суд в рішенні по суті спору не стягував пеню або ж відсотки, то не може бути зазначено й про нарахування відсотків або пені до моменту виконання цього рішення суду. Нарахування пені або відсотків у порядку частини десятої статті 238 ГПК України, частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України ґрунтується на підставі тих самих норм матеріального права, які є й підставою для задоволення позову про стягнення відсотків або пені за порушення виконання грошового зобов`язання. Тобто це ті самі відсотки чи пеня, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується. Зазначені правові норми не визначають якоїсь іншої особливої правової природи відсотків чи пені, які нараховуються до моменту виконання судового рішення. Тож правила наведених норм процесуального права можна застосовувати для продовження на майбутнє нарахування будь-яких відсотків (як за правомірне користування чужими грошовими коштами, так і за неправомірне користування ними) або пені, які розраховуються за методикою, що враховує фактор часу, що передбачені законодавством або договором і які суд вирішив стягнути з боржника на користь кредитора за невиконання певного зобов`язання. Відтак передбачені частиною другою статті 625 ЦК України 3 % річних охоплюються приписами частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України), якщо позивач заявив позовну вимогу про стягнення 3 % річних за порушення виконання грошового зобов`язання, а суд задовольнив цю вимогу. Ураховуючи, що позивач не заявляв позовну вимогу про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України та відповідно суд не задовольняв такої вимоги, а тому у суду відсутні підстави для застосування положень ч. 10 ст. 265 ЦПК України. Щодо вирішення питання про судові витрати та витрати пов`язані із правничою допомогою, суд виходить з наступного. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн. Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження факту надання адвокатом правничої допомоги до позовної заяви позивачем додано заявку № 10093 на виконання доручення від 14 липня 2025 року, ордер на надання правничої допомоги від 12 серпня 2025 року, рахунок на оплату № 10093-12/08-2025 від 12 серпня 2025 року, копію Акту № 10093 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 12 серпня 2025 року. Адвокат Столітній М.М. діє на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №9422/10. В Акті № 10093 приймання-передачі наданих послуг від 12 серпня 2025 року, надані адвокатом послуги оцінено в сумі 10000 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Враховуючи що представником відповідача у відзиві на позов заявлялося клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, враховуючи предмет позову, ту обставину, що справа розглядалася порядку спрощеного позовного провадження, представник позивача не приймав участі в її розгляді, а тому суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення витрат на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню в розмірі 2000 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial