Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

13 січня 2026 року до Чечелівського районного суду міста Дніпра з Новокодацького районного суду міста Дніпра згідно ухвали суду від 18 листопада 2025 року надійшла цивільна справа № 205/17101/25 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 09.03.2025-100000988 від 10.03.2025 року у розмірі 27 270,00 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем 10.03.2025 року укладено кредитний договір (оферти) № 09.03.2025-100000988. Відповідно до умов Договору позичальнику надано кредит у розмірі 9 000,00 грн., що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 10.03.2025 року, строком на 168 днів, дата повернення кредиту 24.08.2025 року; процентна ставка «Стандарт» фіксована незмінна у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 7 чергових періодів користування кредитом, зазначених у графіку платежів; процентна ставка «Економ» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 0,5% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт»; комісія, пов`язана з наданням кредиту 5% від суми та дорівнює 450,00 грн.; комісія за обслуговування кредитної заборгованості 450,00 грн. у кожному з 3 чергових періодів, наступним за першим черговим періодом. Відповідачем отримано кредитні кошти у вказаному розмірі. Отже, ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі. В свою чергу відповідач свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на момент подання позову утворилась заборгованість у розмірі 27 270,00 грн., яка складається з: заборгованість по тілу кредиту 9 000,00 грн., заборгованість по процентам 11 970,00 грн., заборгованість комісії (пов`язаної з наданням кредиту) 450,00 грн., заборгованість по додатковій комісії 450,00 грн., заборгованість по неустойці 4 500,00 грн., чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр». Відповідачем 10.03.2025 року, використовуючи електронний підпис одноразовим ідентифікатором, підписано Пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), Заявку на отримання кредиту, підтверджено укладення кредитного договору та отримано на свій рахунок кошти у розмірі 9 000,00 грн., а отже акцептовано умови Договору. Частиною дванадцятою статті 11 Закону України «Про електронні довірчі послуги» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. В свою чергу, відповідно до ч.1 ст. 12 Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Враховуючи наведені обставини, позивач звернувся до суду для стягнення з відповідача вказаної вище суми заборгованості та просив позовну заяву задовольнити. Ухвалою суду від 14 січня 2026 року цивільну справу № 205/17101/25 прийнято до провадження та визначено проводити розгляд справи без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 14 січня 2026 року. 05 лютого 2026 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає з огляду на наступне. На підтвердження укладення договору позивачем надаються лише паперові копії. При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що наявна в матеріалах справи паперова роздруківка договору створювалася у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що саме такий правочин підписувався електронним підписом уповноважених на те осіб (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов?язковим реквізитом електронного документа. Таким чином, наявна в матеріалах справи паперова копія спірного кредитного договору не може вважатися електронним документом (копією електронного документа), оскільки не відповідає вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належним доказом укладення договору між відповідачем та позивачем. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування», щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п?ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Крім того зазначив, що з урахуванням положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, нарахування неустойки в сумі 4 500,00 грн. за договором є безпідставним і протиправним, оскільки прострочення виконання зобов?язань (за твердженням позивача) відбулося після 24.02.2022 року, в період дії воєнного стану, а правильність нарахувань позивач не довів відповідними доказами. Також позивачем не надано належного розрахунку неустойки із зазначенням % ставки, суми заборгованості на кожен день прострочення виконання зобов?язання, методології/формули розрахунку неустойки тощо. Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належними доказами існування боргу. Також не відомо, кому належить карткові рахунки, на які нібито переказано дані кошти, оскільки лист фінансового сервісу не містить ідентифікуючих даних про відповідача (із фрагментів номеру карти, що відображені в повідомленні, неможливо встановити належність карти (рахунку) саме відповідачу). Відтак, інформаційна довідка не є документом первинного бухгалтерського обліку, не підтверджує фінансову операцію, не містить повних відомостей про учасників фінансової операції, повної інформації про погоджений сторонами у кредитному договорі номер платіжного засобу, на який потрібно було перерахувати суму кредиту, а також не містить повної інформації про номер платіжного засобу на який, згідно з доводами позивача, було перераховано суму кредиту. Матеріали справи також не містять даних, що підтверджують належність електронного платіжного засобу саме відповідачу. За таких обставин, суд позбавлений можливості ідентифікувати належність електронного платіжного засобу відповідачу, оскільки повна інформація щодо номеру банківської картки або ж номеру банківського рахунку відповідача у кредитному договорі відсутня. Крім того, суду не надано саму платіжну інструкцію, на підставі якої відбувся переказ коштів надавачем платіжних послуг, в результаті чого не можливо перевірити належне виконання платіжної операції, оскільки неможливо встановити відповідність унікального ідентифікатора, що має бути зазначений у платіжній інструкції, з ідентифікатором, що вказаний у довідці про переказ коштів. Наголошує, що матеріали справи не містять жодного належного, достатнього та допустимого доказу перерахування йому суми позики. Вищенаведене вказує, що позивач не довів обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, зокрема не довів укладення договору позики (кредиту) з відповідачем на умовах, що вказані в наданій копії договору позики (кредиту), не довів перерахування йому тіла кредиту, не довів розмір фактично наданих у кредит коштів та розмір відсотків, які він просить стягнути за період користування кредитними коштами, а тому у задоволенні позову варто відмовити повністю. Крім того зазначив, що відсутні правові підстави для стягнення з нього витрат на професійну (правничу) допомогу на користь позивача у розмірі 6 000,00 грн. 04 лютого 2026 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено наступне. Відтак, між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено Кредитний договір шляхом: 1) отримання/ознайомлення відповідача з Пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії); 2) подання відповідачем Заявки кредитного договору (кредитної лінії); 3) надсилання відповідачем Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору (кредитної лінії). Стороною відповідача документи, що складають кредитний договір, підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смс повідомленні на номер, вказаний останнім, як фінансовий. Саме його було використано відповідачем для підписання кредитного договору. Відповідач не заперечує, що відповідний засіб зв`язку належить йому, або що на час укладення спірних договорів він втратив вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування. Також, підписуючи Оферту, відповідач підтвердив той факт, що розуміє умови на яких укладається договір, тобто, відповідач підтвердив факт ознайомлення зі змістом кредитного договору та погодився на відповідні умови кредитування. Також, відповідачем не було надано відомостей щодо оскарження умов кредитного договору у судовому порядку. Щодо видачі коштів відповідачу зазначив, що довідка ТОВ «УПР» про перерахування коштів, яка міститься в матеріалах справи, є належним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування, як доказ перерахування грошових коштів за кредитним договором. До суду було надано електронні докази в паперовій формі (роздруківка тексту заявки кредитного договору, відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцент) кредитного договору, підписані одноразовим ідентифікатором, які містить номер особистого електронного платіжного засобу відповідача. Таким чином, електронний платіжний засіб відповідач зазначав самостійно в системі, інша інформація щодо рахунку відповідача у позивача відсутня, оскільки зазначена інформація є банківською таємницею якою володіє виключно Банк-емітент картки. Сторона позивача наголошує, що зазначаючи у відзиві про відсутність доказів перерахування кредитних коштів, сторона відповідача не надала до суду виписки по рахунках відповідача в банківських установах, у тому числі по рахунку, який відповідач зазначив в договорі, як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, наданих стороною позивача. Відтак, відповідач заперечуючи факт отримання грошових коштів, не надав виписку з банку про наявні чи відсутні банківські рахунки, інформацію про рух коштів за спірний період по цим рахункам. Сторона позивача вважає безпідставними доводи відповідача про ненадання позивачем виписки по рахунку, як первинного бухгалтерського документу, оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі. Крім того, будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору відповідач не заявляв. Заперечуючи про належність проведення ідентифікації відповідач не підтвердив це відповідними засобами доказування. Щодо комісії, то комісія пов`язана із наданням послуги, а саме: перерахування кредитодавцем коштів на рахунок, вказаний Позичальником, з використанням стороннього сервісу інтернет-еквайрингу. Своїм підписом на договорі відповідач також підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, розуміє та зобов`язується їх виконувати. За відсутності доказів оскарження відповідачем умови договору щодо встановлення комісії, відсутні підстави для відмови у стягненні вказаного платежу з відповідача. Щодо неустойки зазначив, що кредитний договір з відповідачем був укладений після набуття чинності змін до ЗУ «Про споживче кредитування», а тому вимога позивача про стягнення неустокий є правомірною, з огляду також на те, що нормами ЦК України врегульовано загальне питання про звільнення від сплати неустойки позичальників при отримані кредиту (позики), в той час як ЗУ «Про споживче кредитування» є спеціальною нормою, яка регулює питання щодо загальних правових та організаційних засад споживчого кредитування. Розглянувши клопотання відповідача про витребування у позивача оригіналу електронного доказу, а саме: кредитного договору від 10.03.2025 № 09.03.2025- 100000988 з усіма доповненнями та додатками до нього, а також сертифікат ЕЦІ/КЕП, що підтверджує підписання договору обома сторонами, суд ухвалив відмовити у задоволенні вказаного клопотання, оскільки ТОВ «Споживчий центр» звернулось до суду через підсистему «Електронний суд», та до позовної заяви додана в електронному вигляді копія письмових та електронних доказів укладення відповідних договорів, яка має доступну якість відтворення, та з якою відповідач має право ознайомитися, отримавши доступ до електронної версії судової справи. Крім того, будь-якого переконливого обґрунтування клопотання відповідача не містить, а суд не ставить під сумнів відповідність поданих копій електронних доказів їх оригіналам. Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, є договором приєднання, що визначено у ст. 634 ЦК України. Судом встановлено, що 10.03.2025 року між [PERSON] та ТОВ «Споживчий центр» було укладено Електронний кредитний договір № 09.03.2025-100000988, що підтверджується пропозицією про укладення кредитного договору (оферта), заявкою відповідача від 10.03.2025 року та відповіддю позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 09.03.2025-100000988 (кредитної лінії) (а.с. 61-67). Відповідно до пункту 2.1 Пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії), електронний кредитний договір, частиною якого є дана пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), укладається кредитодавцем та позичальником у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов Договору, відповідачу надано кредит у розмірі 9 000 грн., строком на 168 днів до 24.08.2025 року, зі сплатою відсотків у розмірі 1 % за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 7 чергових періодів користування кредитом, зазначених у графіку платежів; комісія, пов`язана з наданням кредиту 5% від суми та дорівнює 450,00 грн.; комісія за обслуговування кредитної заборгованості 450,00 грн. у кожному з 3 чергових періодів, наступним за першим черговим періодом. Продовження (логнація, прологнація) строку кредитування/строку виплати кредиту/ строку договору не передбачена. Отже, наведені у відзиві на позовну заяву твердження відповідача про те, що відповідач не укладав в електронній формі договір про споживчий кредит з кредитором ТОВ «Споживчий Центр» , суд до уваги не приймає та відхиляє, оскільки на підтвердження вказаних обставин відповідач не надав суду жодних доказів, та такі твердження спростовуються наявними в матеріалах справи доказами в їх сукупності. Твердження відповідача про те, що ТОВ «Споживчий Центр» не дотримано законодавчо визначений порядок укладення електронних договорів, суд до уваги не приймає та відхиляє як безпідставні та недоведені з огляду на наступне. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Судом встановлено, що кредитний договір було підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором Е516, який було відправлено на фінансовий номер відповідача 0501026438 (а.с. 67). Крім того, відповідачем також було підписано паспорт споживчого кредиту (а.с. 59-60) одноразовим ідентифікатором А516, який було відправлено на фінансовий номер відповідача 0501026438 (зв.бік а.с. 60). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України - «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, між позивачем та відповідачем склалися кредитні правовідносини, у яких право кредитодавця вимагати повернення наданих у кредит грошових коштів, кореспондує обов`язок позичальника повернути отримані у кредит кошти на умовах обумовлених укладеною між ними угодою. На підтвердження факту отримання відповідачем від позивача обумовлених кредитним договором грошових коштів, позивач надав лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення» № 24-0511 від 05.11.2025 року, в якому зазначено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» укладено договір на переказ коштів ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024 року, відповідно до якого було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 10.03.2025 07:44:03 на суму 9 000,00 грн., номер картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua 675702797, призначення платежу: видача за договором кредиту № 09.03.2025-100000988 (а.с. 27). В свою чергу, відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження неотримання ним від позивача 10.03.2025 року грошових коштів в сумі 9 000,00 грн. у кредит на реквізити електронного платіжного засобу (картки) № 5168180009136117. Доказів того, що електронний платіжний засіб (картка) № [NUMBER] належить не відповідачу, відповідач до суду також не надав, хоча у пункті 4.1 Пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії), сам [PERSON] просив перерахувати кредитні кошти на рахунок, використовуючи реквізити електронного платіжного засобу № 5168-18ХХ-ХХХХ-6117. Отже, надаючи оцінку у сукупності усім запереченням відповідача щодо не укладення кредитного договору та неотримання кредитних коштів, суд до уваги їх не бере та відхиляє, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Таким чином, суд вважає встановленим, що позивач свої зобов`язання виконав повністю та надав позичальнику обумовлені кредитним договором кредитні кошти на умовах, передбачених договором. Згідно довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором № 09.03.2025-100000988 від 10.03.2025 року, відповідач має заборгованість перед позивачем, яка становить 27 270,00 грн., яка складається з: заборгованість по тілу кредиту 9 000,00 грн., заборгованість по процентам 11 970,00 грн., заборгованість комісії пов`язаної з наданням кредиту 450,00 грн., заборгованість по комісії за обслуговування 1 350,00 грн., заборгованість по неустойці 4 500,00 грн. (а.с. 19). З розрахунком заборгованості за комісією відповідач у відзиві на позовну заяву не погоджувався та зазначав, що положення кредитного договору щодо встановлення комісії є несправедливим. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У частині 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Однак, відповідач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували, що відповідач звертався до суду з позовною заявою про зміну або визнання недійсними умов кредитного договору № 09.03.2025-100000988 від 10 березня 2025 року в частині встановлення комісії пов`язаної з наданням кредиту у розмірі 5% від суми кредиту, яка дорівнює 450,00 грн. та комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 450,00 грн. у кожному з 3 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. При цьому, відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд зазначає, що кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається в обгрунтування своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд також зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. На підтвердження помилковості наданого позивачем розрахунку заборгованості по процентам належних, допустимих, переконливих та достатніх доказів у розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України відповідач не надав. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у кредит, яке підлягає судовому захисту у спосіб визначений позивачем. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При розгляді даної справи суд виходить з того, що в обґрунтування заперечень проти позову та підтвердження перед судом наведених обставин, стороною відповідача не надано суду належних, допустимих та переконливих доказів. Усі заперечення відповідача зводяться лише до його незгоди та невизнання розміру заборгованості відповідача за кредитним договором. При цьому, обов`язок доведення перед судом переконливості своєї позиції покладається у рівній мірі як на позивача, так і на відповідача. Саме тому, оцінюючи у сукупності наявні в матеріалах справи докази та повідомлені сторонами суду обставини, суд вважає переконливішою позицію позивача, оскільки вона підтверджена відповідним доказами, в той час як позиція відповідача ґрунтується виключно на запереченнях та припущеннях, та не підтверджена відповідним засобами доказування. З огляду на те, що відповідач прострочив погашення поточних платежів за кредитним договором та не повернув отримані кредитні кошти, не виконавши взятих за договором зобов`язань, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» слід стягнути заборгованість за кредитним договором № 09.03.2025-100000988 від 10.03.2025 року у загальному розмірі 22 770,00 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту 9 000,00 грн.; заборгованість за процентами 11 970,00 грн.; заборгованість по комісії пов`язаної з наданням кредиту 450,00 грн., заборгованість по комісії за обслуговування 1 350,00 грн., а отже позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» підлягають частковому задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за порушення грошового зобов`язання у розмірі 4 500,00 грн., то в цій частині позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» задоволенню не підлягають, оскільки на теперішній час на території України продовжує діяти введений з 24 лютого 2022 року воєнний стан, а відповідно до пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Оцінюючи у сукупності усі інші докази та аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими та безпідставними. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. (0,8 ставки судового збору за подачу позовної заяву через електронний суд). На підставі ст.ст. 15, 16, 512, 514, 526, 634, 638, 640, 641, 1049, 1054 Цивільного кодексу України та

Outcome: partial