Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Бабкова Ольга Сергіївна звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, посилаючись на те, що 15 травня 2000 році між [PERSON] , яка діяла за себе та свою неповнолітню доньку [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №276, на підставі якого [PERSON] придбав однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею-30,7 кв.м, житловою площею -13,8 кв.м, з коридором 1 площею- 2,3 кв.м, житловою кімнатою 2 площею- 13,8 кв.м., кухнею 3 площею- 5,2 кв. м., ванною з туалетом 4 площею- 3,1 кв.м, коридором спільного користування площею- 5,2 кв.м, приміщенням для сушки білизни площею-1,1 кв.м. Вартість квартири, згідно із довідкою бюро технічної інвентаризації міста Вознесенська №81 від 11.05.2000 р. становить 10149(десять тисяч сто сорок дев`ять) гривень. Зазначена квартина належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.11.1995, відділом капітального будівництва управління сільського господарства райвиконкому с. Доманівка, на підставі розпорядження №720 від 20.11.1995 року, зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації м. Вознесенськ 28.11.1995 року, за №1821. Між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх суттєвих умов договору. Сторони уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна №276 від 15.05.2000 року. Даний договір укладався у письмовій формі на Універсальній Товарно-Сировинній Біржі і був зареєстрований у Вознесенському міжміському бюро технічної інвентаризації 05.06.2000 року за реєстровим № 1821. У зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально, як того вимагає цивільне законодавство, позивач не може реалізувати всі права, що пов`язані з володінням квартири, тому звернувся до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з`явився, його представник - адвокат Бабкова О.С. подала на адресу суду заяву про розгляд справи без участі позивача та за відсутності його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просять їх задовольнити, крім того, також зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, по розгляд справи повідомлялися належним чином, відповідно до чинного законодавства. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому п. 2 ч. 7 ст.128, ч. 3 ст.131 ЦПК України, до суду не з`явилися, про причини своєї неявки не повідомили. Суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Крім того, враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, не здійснюючи фіксування судового процесу. На підставі ст.ст.274, 276 ЦПК України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачам направлялись копія позовної заяви і додатків, про час та місце розгляду справи був повідомлені у встановленому законом порядку, відзиву на позов не подавали. Вирішуючи справу на підставі наявних у ній письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно ч.1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Із матеріалів справи вбачається, що 15 травня 2000 році між [PERSON] , яка діяла за себе та свою неповнолітню доньку [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №276, на підставі якого [PERSON] придбав однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею-30,7 кв.м, житловою площею - 13,8 кв.м, з коридором 1 площею - 2,3 кв.м, житловою кімнатою 2 площею- 13,8 кв.м., кухнею 3 площею - 5,2 кв. м., ванною з туалетом 4 площею - 3,1 кв.м, коридором спільного користування площею- 5,2 кв.м, приміщенням для сушки білизни площею-1,1 кв.м. Вартість квартири, згідно із довідкою бюро технічної інвентаризації міста Вознесенська №81 від 11.05.2000 р. становить 10149 (десять тисяч сто сорок дев`ять) гривень. Зазначена квартина належала продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.11.1995 року, відділом капітального будівництва управління сільського господарства райвиконкому с. Доманівка, на підставі розпорядження №720 від 20.11.1995 року, зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації м. Вознесенськ 28.11.1995 року, за №1821. Між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх суттєвих умов договору. Сторони уклали договір купівлі-продажу нерухомого майна №276 від 15.05.2000 року. Даний договір укладався у письмовій формі на Універсальній Товарно-Сировинній біржі і був зареєстрований у Вознесенському міжміському бюро технічної інвентаризації 05.06.2000 року за реєстровим № 1821. За умовами договору [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купив однокімнатну квартиру за 10149 грн. Сторони, кожний зі свого боку, виконали всі умови договору, що підтверджується письмовим договором купівлі-продажу нерухомого майна №276 від 15.05.2000 на Універсальній Товарно-Сировинній Біржі та зареєстрований Вознесенським міжміським бюро технічної інвентаризації Миколаївської області 05.06.2000 року за реєстровим № 1821. Позивача [PERSON] виявив бажання розпорядитися вказаною квартирою у зв`язку із чим звернувся до нотаріальної контори, де йому роз`яснили про неможливість посвідчення будь-якої угоди, що договір купівлі-продажу квартири є недійсним в розумінні ст.227 ЦК 1963р., оскільки не був нотаріально посвідченим. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі, визнання права. Суд встановив, що на час укладення угоди діяли норми ЦК України (в редакції 1963 року), а тому, суд вважає можливим при розгляді справи застосувати цей Кодекс, оскільки, згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року), останній застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності - з 01 січня 2004 року. Відповідно до ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Позивач стверджує, що умови договору купівлі-продажу були виконані повністю, але так як угода нотаріально не посвідчена, то це позбавляє його права посвідчення будь-якої угоди щодо квартири та розпорядитися власним майном. Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно із частиною першої статті 128 ЦК України, в редакції 1963 року, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд, враховуючи викладене, вважає, що позивач позбавлений можливості в майбутньому посвідчувати будь-які угоди на належну йому квартиру, та розпоряджатися власним майном по наступним причинам: відповідно до статті 277ЦК України (в редакції Закону 1963 року, яка діяла на час укладення договору) договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. За період, що пройшов з моменту укладення договору продавці [PERSON] та [PERSON] не висловили жодних претензій з приводу вказаної квартири. Таким чином, відповідно до вимог ст.47 ЦК УРСР Договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , на Універсальній Товарно-Сировинній Біржі, можливо визнати дійсним. З моменту укладення Договору на біржі жодна із сторін його не оскаржувала, а це є ще одним доказом того, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов Договору. Враховуючи, що сторони, на момент укладення договору купівлі-продажу, дійшли згоди щодо виконання всіх істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна (однокімнатної квартири), що підтверджується письмовим договором, посвідченим Універсальною Товарно-Сировинною Біржою, однак, договір купівлі - продажу, не був посвідчений нотаріально, що унеможливлює реалізацію своїх прав позивачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved