Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , який діє в інтересах позивачки [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , мешканки [ADDRESS] , звернувся до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ», код ЄДРПОУ 40075815, розташованого за адресою м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, про захист трудових прав працівника. Позовну заяву мотивує тим, що перебуваючи у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», позивачка була звільнена у зв`язку з виходом на пенсію, однак у день звільнення відповідач не провів з нею повного розрахунку та не виплатив усі суми, які, на її думку, належали їй відповідно до умов колективного договору та Галузевої угоди, чим порушив вимоги статті 116 КЗпП України щодо обов`язку роботодавця здійснити виплату всіх належних працівникові сум у день звільнення, при цьому позивачка вважає неправомірними дії відповідача щодо призупинення таких виплат на підставі протокольного рішення правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 року, оскільки колективний договір та галузева угода є обов`язковими для виконання сторонами, а їх одностороннє скасування або призупинення не передбачене трудовим законодавством, а також тому, що вказане рішення було прийняте до набрання чинності Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», що, на її переконання, суперечить статті 58 Конституції України та не може мати зворотної дії в часі; крім того, позивачка зазначає, що у зв`язку з невиплатою належних при звільненні сум у відповідача виникла відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України, у вигляді обов`язку виплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку, розмір якого вона визначила у сумі 82 841,94 грн., а заперечення відповідача щодо пропуску строку звернення до суду вважає безпідставними, оскільки письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні вона фактично отримала лише 27.11.2025 року разом із відповіддю на адвокатський запит, відтак саме з цієї дати, на її думку, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України має обчислюватися тримісячний строк звернення до суду, а тому подання позову здійснено в межах установленого законом строку, що в сукупності, на переконання позивачки, підтверджує обґрунтованість заявлених вимог та необхідність їх задоволення. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 грудня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено до в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, призначивши її до розгляду по суті в приміщенні Берегівського районного суду Закарпатської області на 29 січня 2026 року о 09 годині 30 хвилин. 14 січня 2026 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування позовної давності та відзив на позовну заяву в порядку ст.. 178 ЦПК України, згідно якого відповідач категорично заперечує щодо позовних вимоги позивача 16 січня 2026 року від представника позивача [PERSON] надійшов відповідь на відзив, згідно якого позивач просить залишити клопотання відповідача про застосування наслідків пропущення позивачем строку зверхня до суду без задоволення, а позовну заяву задовольнити в повному обсязі. 26 січня 2026 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив в порядку ст.. 180 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилалася, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить на до наступного висновку. Судом встановлено, 09.10.2023 року між відповідачем та позивачкою укладено контракт №3701, згідно якого позивачка прийнята на роботу. Відповідно до наказу №127-ос від 15.08.2024 року [PERSON] звільнена за власним бжанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком. У день звільнення позивачці були проведені виплати, передбачені законодавством, що підтверджується наданими відповідачем документами про нарахування та виплату сум при звільненні. Згідно заяви позивачки [PERSON] від 02.09.2024 року вбачається, що позивачка звернулась до роботодавця із заявою про надіслання їй оригіналу трудової книжки. 05.09.2024 року позивачкою отримано через «Нову пошту» оригінал трудової книжки, що підтверджується відправленням №59001214859961. Відповідно до листа №01/11/25 від 07.11.2025 року вбачається, що представником позивача [PERSON] направлено до АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» адвокатський запит на отримання письмового повідомлення [PERSON] про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати. У відзиві на позов, а також у запереченнях на відповідь на відзив, поданих у порядку статті 180 ЦПК України, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити, з огляду на таке. Відповідач зазначає, що позивачка пропустила строк звернення до суду, встановлений статтею 233 КЗпП України, та заявляє про застосування наслідків спливу позовної давності (строку) до позовних вимог. На думку відповідача, позивачці було відомо про невиплату заявлених сум у день звільнення, а тому строк звернення до суду слід обчислювати з дати звільнення або, принаймні, з наступного дня після звільнення, а не з дати отримання відповіді на адвокатський запит. Надання копій документів 27.11.2025 року не створює нового порушення та не поновлює перебіг строку. Щодо суті спору відповідач вказує, що у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні, а також із прийняттям спеціального Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (Закон № 2136-IX), роботодавець має право ініціювати призупинення дії окремих положень колективного договору та інших локальних актів, що передбачають додаткові соціально-економічні гарантії. Рішення правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 року (протокол № Ц-54/31 Ком.т.), а також подальші розпорядчі документи відповідача та профспілкової сторони (зокрема лист від 06.09.2022) підтверджують законне призупинення виплат, у тому числі одноразової матеріальної допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію. Крім того, відповідач наголошує, що заявлені позивачкою виплати мають характер додаткових соціально-побутових пільг, які можуть встановлюватися роботодавцем, але не є обов`язковими за законом. У зв`язку з призупиненням відповідних положень колективного договору у період дії воєнного стану правових підстав для стягнення таких сум немає. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України відповідач зазначає, що: між сторонами існує спір щодо наявності та розміру заявлених сум, а отже відсутня безспірність «належних при звільненні сум»; Відповідальність за статтею 117 КЗпП України носить компенсаційно-штрафний характер і застосовується за наявності вини роботодавця у простроченні виплати саме безспірних сум; Крім того, позивачка не сплатила судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку, оскільки така вимога не є вимогою про стягнення заробітної плати та не підпадає під пільгу пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». На підтвердження позиції відповідача до матеріалів справи долучено, зокрема: витяг з протоколу засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.) щодо оплати праці працівників товариства у період дії воєнного стану; лист від 06.09.2022 року, підписаний керівництвом відповідача та профспілкової сторони, в якому повідомлено про призупинення на період воєнного стану виплат, передбачених галузевою угодою/колективними договорами, у тому числі одноразової матеріальної допомоги при звільненні, у зв`язку з виходом на пенсію та інші документи наявні в матеріалах справи. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Згідно з вимогами ст.13 КЗпП України зміст колективного договору визначається сторонами. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема, щодо нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Аналогічні вимоги закріплені в ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди». Положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю, незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує найману працю, так і для працівників (стаття 18 КЗпП України). Щодо строку звернення до суду та заяви відповідача про застосування наслідків його спливу, суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні (стаття 116 КЗпП України), працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати. Разом з тим, правова природа та мета зазначеної норми полягає у забезпеченні балансу інтересів сторін трудового правовідношення: з одного боку надання працівнику реальної можливості дізнатися про склад і розмір належних при звільненні сум, з іншого забезпечення визначеності правовідносин та недопущення необмеженого у часі оспорювання розрахунку при звільненні. Суд звертає увагу, що об`єктивним моментом, з якого працівник зазвичай дізнається про невиплату конкретної суми при звільненні, є дата проведення розрахунку та фактичного отримання виплат. Якщо працівнику не виплачено певний вид виплати, працівник, як правило, знає або повинен знати про це у день звільнення, оскільки така невиплата є очевидною не потребує спеціальних знань або документів для усвідомлення факту порушення. Подання адвокатського запиту 07.11.2025 року та отримання 27.11.2025 року подальшому копій документів, які лише підтверджують або деталізують склад виплат, не може розглядатися як підстава для поновлення строку звернення до суду у разі, коли працівник фактично знав про відсутність спірної виплати з моменту звільнення. Інакше норма про строк звернення до суду втрачала б сенс, оскільки могла б бути обійдена шляхом спрямування запитів через тривалий час після звільнення. З наданих сторонами пояснень і матеріалів справи вбачається, що позивачка оспорює саме невиплату конкретної одноразової/додаткової матеріальної допомоги, яка, за її твердженням, належала їй у день звільнення. Водночас позивачка не навела обставин, які б об`єктивно унеможливлювали звернення до суду у межах установленого законом строку з моменту звільнення (або з моменту, коли вона дізналась про невиплату). За таких обставин, суд доходить висновку, що позивачка пропустила строк звернення до суду, встановлений статтею 233 КЗпП України, Самостійно суд також зазначає, що навіть у разі альтернативного підходу до обчислення строку (з урахуванням дати отримання відповіді на адвокатський запит) позивачка повинна довести, що саме з цієї дати вона вперше об`єктивно дізналась про порушення, чого у даній справі не доведено, оскільки предметом спору є відсутність виплати, а не її розмір або помилка у розрахунку. Щодо правомірності призупинення виплат, передбачених колективним договором/галузевою угодою, у період дії воєнного стану, суд зазначає наступне. Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України. Згідно зі статтею 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії таких обмежень. Правовий режим воєнного стану визначається Конституцією України та Законом України «Про правовий режим воєнного стану». В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. 24 лютого 2022 року Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку із військовою агресією рф на території України введений воєнний стан, який неодноразово продовжений і триває дотепер. Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав та свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб визначені положеннями Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 6 цього Закону в Указі Президента «Про введення воєнного стану в Україні» зазначений вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку із введенням воєнного стану, зазначений строк дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» установлено, що на період дії правового режиму воєнного стану можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану. Крім того, 15 березня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набув чинності 24 березня 2022 року, і визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Пунктом другим розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» регламентовано, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, установлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Отже, положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Відповідно до ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. При цьому, системний аналіз законодавства свідчить про те, що дія ч. 1 ст.11 вказаного закону, якою роботодавцю надається право в односторонньому порядку зупиняти окремі положення колективного договору, поширюється на правовідносини, що виникли з 24.02.2022. Отже, оскільки виплати, які є предметом спору у даній справі, передбачені умовами колективного договору, їх зупинення відповідачем узгоджується із положенням статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вказаний Закон є чинним, не скасований, не визнаний неконституційним, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Питання правомірності введення державою окремих обмежень під час дії воєнного стану, у тому числі й з урахуванням міжнародних договорів, роз`яснено й у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 580/2869/22. Суд враховує, що колективний договір за своєю правовою природою є локальним нормативним актом, який встановлює додаткові порівняно із законом гарантії, пільги та компенсації. Водночас, у період дії воєнного стану закон допускає тимчасове обмеження окремих умов, якщо це прямо передбачено спеціальним законом та спрямовано на забезпечення стабільності функціонування підприємства та/або виконання критично важливих завдань. З наданих відповідачем доказів вбачається, що рішенням правління АТ «Українська залізниця» від 14.03.2022 року (протокол № Ц-54/31 Ком.т.) у період дії правового режиму воєнного стану було визначено порядок застосування низки виплат та, зокрема, призупинено виплати, передбачені галузевою угодою/колективними договорами, у тому числі одноразову матеріальну допомогу при звільненні, у зв`язку з виходом на пенсію. Лист від 06.09.2022 року, підписаний представниками відповідача та профспілкової сторони, додатково підтверджує доведення відповідної інформації до структурних підрозділів. Аргументи позивачки щодо недопустимості одностороннього скасування колективних гарантій, суд оцінює з урахуванням того, що у даному випадку мова йде не про безумовне й остаточне скасування гарантій, а про їх призупинення на час воєнного стану як тимчасовий захід, обумовлений спеціальним правовим режимом. Відповідні виплати не є складовою мінімальних державних гарантій оплати праці, а мають характер додаткової соціальної підтримки/заохочення, тому підлягають оцінці крізь призму спеціального закону, що діє під час воєнного стану. Посилання представника позивача на окремі висновки Верховного Суду суд бере до уваги, однак зазначає, що питання застосування правових висновків суду касаційної інстанції потребує встановлення тотожності фактичних обставин та правового регулювання у конкретній справі. У межах даної справи, суд виходить із наявних письмових доказів щодо запровадження та доведення до відома працівників порядку призупинення певних виплат на час воєнного стану, а також із того, що заявлена виплата не належить до категорії мінімальних гарантій, які не можуть бути обмежені. Оцінивши доводи сторін у сукупності з дослідженими доказами, суд дійшов висновку, що позивачкою пропущено встановлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем. Наведені позивачкою аргументи щодо початку перебігу строку з дати отримання відповіді на адвокатський запит не спростовують того, що позивачці було відомо про невиплату заявленої суми у день звільнення. Крім того, суд зазначає, що заявлена позивачкою виплата має характер додаткової соціальної гарантії, встановленої колективним договором/галузевою угодою, і в період дії воєнного стану призупинена на підставі спеціального законодавства та відповідних рішень роботодавця, що підтверджується наданими відповідачем документами. З огляду на наведене, підстав для задоволення позовних вимог, суд не вбачає.

Outcome: dismissed