Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Позивач ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» через систему «Електронний суд» звернувся до Близнюківського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути заборгованість за Кредитним договором № 2446704 від 21.11.2020 у розмірі 37603,00 грн, з яких: 7 290,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 28 603,00 грн - заборгованість за процентами; 1 710,00 грн - заборгованість за комісією. Також позивач просить стягнути судовий збір у сумі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.11.2020 між ТОВ «Мілоан» та відповідачем в електронній формі було укладено договір на суму 9 000 грн строком на 30 днів. Первісний кредитор виконав зобов`язання, надавши кошти, проте відповідач борг не повернула. За період з 21.11.2020 по 25.03.2021 було нараховано проценти. 08.04.2021 право вимоги перейшло до позивача на підставі договору відступлення прав вимоги № 66-МЛ. З урахуванням непогашення боргу відповідачем, позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом. Справу за підсудністю було направлено до Лозівського міськрайонного суду Харківської області. Ухвалою судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, надано час для подання заяв по суті, задоволено клопотання позивача про витребування інформації. До суду надійшла витребувана у АТ КБ "ПриватБанк" інформація. Представник відповідача -адвокат Смірнова Н.А. подала відзив, у якому просила відмовити у задоволенні позову. Заперечення мотивовані тим, що договір не містить власноручного підпису, позивач не надав первинних документів про перерахування коштів, а нарахування процентів поза межами 30-денного строку дії договору (після 21.12.2020) за ставкою 5% на день є незаконним. Додала, що комісія заявлена позивачем є незаконною. Також відповідач вважає заявлені витрати на правничу допомогу завищеними та неспівмірними зі складністю справи. Позивач надав відповідь на відзив, у якій зазначив, що аргументи відповідача спрямовані на уникнення відповідальності. Вказав, що договір підписано одноразовим ідентифікатором, що згідно із законом прирівнюється до власноручного підпису, а факт видачі коштів підтверджується платіжним дорученням. Наполягав, що нарахування процентів здійснювалося згідно з умовами договору. Щодо витрат зазначив, що наполягає на стягненні витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн, зазначаючи, що ці витрати є реальними, підтверджені долученими доказами, а їхній розмір відповідає складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботи, заперечення відповідача щодо неспівмірності цих витрат є необґрунтованими. Також, представником відповідача було долучено письмові пояснення, в яких адвокат зазначила, що відсутні правові підстави для стягнення відсотків, нарахованих після 21.12.2020 року, будь-якого розрахунку первісного кредитора щодо заборгованості матеріали не містять. Вказувала також на незаконність комісії, заявленої позивачем. Крім того, додала що сума боргу по відсоткам перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту. Таким чином, відсотки за 1048 ЦК України, боржник не має сплачувати, натомість настає відповідальність сплати обов`язку відповідно до ст.625 ЦК України. Враховуючи викладене, представник просила відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 21.11.2020 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] за допомогою інформаційно-комунікаційної системи було укладено електронний кредитний договір № 2446704(а.с.15-20). Згідно зі ст. 205, 207 ЦК України, правочин може вчинятися в електронній формі. Підписання договору відбулося шляхом використання одноразового ідентифікатора (SMS-коду V91464), отриманого на номер телефону відповідача [NUMBER] (а.с.21). Ідентифікація здійснювалася через систему BankID. Відповідно до ст. 11, 12 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний договір, підписаний одноразовим ідентифікатором, за правовими наслідками прирівнюється до письмового. Отже, заперечення відповідача щодо форми договору суд відхиляє. Кредитор перерахував 9 000,00 грн на картку відповідача № 5168-74XX-XXXX-3782, що підтверджується платіжним дорученням № 33644267 від 21.11.2020 року та витребуваної інформацію з АТ КБ "ПриватБанк"(а.с.22). Згідно зі ст.ст. 1, 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», первинні документи (платіжні доручення) є підставою для обліку господарських операцій. Надане платіжне доручення № 33644267 є належним доказом видачі кредиту. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором. Відповідач належним чином зобов`язання не виконувала, доказів сплати боргу по кредиту до суду не надано. 08.04.2021 між ТОВ «Мілоан» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» (Фактор) було укладено Договір відступлення прав вимоги № 66-МЛ(а.с.25-29). Згідно зі ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу одна сторона передає грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а клієнт відступає факторові своє право грошової вимоги до боржника. Відповідно до ст. 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок відступлення права вимоги в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Згідно з витягом із Реєстру боржників, право грошової вимоги до [PERSON] перейшло до позивача(а.с.30). Оплата за відступлені права підтверджена платіжною інструкцією № 28520 від 08.04.2021 на суму 3 888 933,81 грн(а.с.32). Договором передбачено строк кредитування 30 днів (до 21.12.2020). Протягом цього строку правомірно нараховано проценти за ставкою 2% на день (пільгова ставка), про що свідчить графік розрахунків та відомість про щоденні нарахування(а.с.20, 23-24). Щодо нарахування процентів після 21.12.2020 року, суд виходить з наступного Так, Велика Палата Верховного Суду (справа № 363/1834/17) вказала, що право кредитодавця нараховувати договірні проценти припиняється після спливу строку кредитування. Таким чином, незаконно нараховано проценти за «стандартною» ставкою 5% на день після 21.12.2020 (за період до 25.03.2021), що становлять 23 203,00 грн. Після спливу строку кредитування застосовується ст. 625 ЦК України, згідно з якою кредитор має право на 3% річних від простроченої суми. Згідно зі ст. 1, 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за кредитом можуть включатися комісії кредитодавця, пов`язані з його наданням. Так, одноразова комісія у розмірі 1 710,00 грн (19%) була прямо погоджена сторонами в електронному договорі та паспорті кредиту, що відрізняє її від щомісячних комісій за "обслуговування заборгованості", які Велика Палата ВС у справі № 496/3134/19 визнала нікчемними, оскільки вони є платою за надання інформації, яка за законом має бути безоплатною. Оскільки комісія, заявлена позивачем, є одноразовою платою за ініціювання кредиту, її стягнення є законним. З урахуванням вищенаведеного, стягненню підлягають:тіло кредиту: 7 290,00 грн (за вирахуванням погашення), проценти в межах строку (30 днів): 9000 * 2% * 30 днів = 5 400,00 грн, комісія (одноразово): 1 710,00 грн, та 3% річних за період прострочення (з 22.12.2020 по 25.03.2021 - 94 дні): (7290 * 3% / 365) * 94 ? 56,33 грн. Загальна сума до стягнення становить: 7 290 + 5 400 + 1 710 + 56,33 = 14 456,33 грн. У решті вимог, а саме в частині стягнення процентів за ставкою 5% на день поза межами строку, слід відмовити. Присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ЄСПЛ застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04, § 268)). Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості в сумі 37 603, 00 грн, за що сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн (з урахуванням понижуючого коефіцієнта 0,8 для електронної форми). Судом встановлено, що задоволенню підлягають вимоги частково, а саме в розмірі 14 456,33 грн з 37 603, 00 грн, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір: 2 422,40 грн ? 38,44% = 931,17 грн, інша частина витрат залишається за позивачем. Позивач надав докази понесених витрат на правничу допомогу адвокатського об`єднання «Апологет» у фіксованому розмірі 8 000,00 грн. Так, на підтвердження надано договір № 0107 від 01.07.2025, акт № 212 від 06.07.2025 та детальний опис робіт на 6 годин 30 хвилин. Відповідач у відзиві заперечувала проти стягнення цієї суми, посилаючись на її неспівмірність зі складністю справи, яка є малозначною та має сталу судову практику. Позивач у своїх запереченнях на пояснення вказав, що витрати на правничу допомогу у розмірі 8000, 00 грн є реальними, підтвердженими долученими доказами, а їхній розмір відповідає складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботи. Вирішуючи питання про розмір витрат, що підлягають розподілу, суд виходить з наступного. Витрати підтверджені документально, проте їх обсяг має бути співмірним із часом, витраченим адвокатом, та ціною позову. Верховний Суд у постанові від 13.03.2025 у справі № 275/150/22 вказав, що суд не має права зменшувати розмір витрат за власною ініціативою, а лише за наявності відповідного клопотання сторони. Оскільки відповідач заявила про неспівмірність витрат, суд має підстави для їх оцінки та зменшення. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову витрати на правничу допомогу також розподіляються пропорційно. Враховуючи, що позов задоволено на 38,44%, а також беручи до уваги заперечення відповідача щодо надмірності витрат за підготовку типової позовної заяви у справі незначної складності, а також викладене позивачем в заявах по суті, суд вважає за розумне та справедливе стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в сумі: 8 000,00 грн ? 38,44% = 3 075, 20 грн. Решта витрат у сумі 4 924, 80 грн залишається за позивачем.

Outcome: partial