Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

24 грудня 2025 року ТОВ « ФК «Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та просило стягнути на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 7158517 від 29 листопада 2022 року у розмірі 12 590 грн. 15 коп. і судові витрати у справі, що складаються з витрат, пов`язаних з сплатою судового збору, у розмірі 2 422 грн. 40 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн. 00 коп. Позовні вимоги мотивовані тим, що 29 листопада 2022 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] укладено кредитний договір № 7158517, відповідно до умов якого товариство надало відповідачу грошові кошти у у розмірі 3 500 грн, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Відповідно до п. 7.1 кредитного договору, цей договір набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені, з моменту переказу кредитних коштів на картковий рахунок позичальника і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. ТОВ «Мілоан» умови кредитного договору виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредит. Відповідач, у свою чергу, зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим у нього перед кредитором утворилася заборгованість в розмірі 12 590 грн. 15 коп., з яких: 2 603 грн.00 коп. - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 9 000 грн. 00 коп. - прострочена заборгованість за сумою відсотків та 350 грн. 00 коп. - прострочена заборгованість за комісією. 28 серпня 2023 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» уклали Договір відступлення прав вимоги № 103-МЛ. Згідно вказаного договору ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ «Мілоан», включно і до [PERSON] за кредитним договором № 7158517 від 29 листопада 2022 року. При цьому, на підтвердження позовних вимог представник позивача - адвокат Усенко М.І. просив витребувати у Монобанк, емітент АТ « Універсал Банк » інформацію, що містить банківську таємницю. Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 2175994 від 25 грудня 2025 року, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 39 ). Ухвалою суду від 25 грудня 2025 року позовну заяву ТОВ « ФК « Кредит - Капітал » до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором прийнято до розгляду, провадження у справі відкрито, її розгляд ухвалено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення ( виклику ) сторін, до відому яких доведено, що розгляд справи відбудеться у письмовому провадженні о 10 год. 30 хв. 26 січня 2026 року ( а.с. 40 ). 09 січня 2026 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, відповідно до якого у його задоволенні просив відмовити, посилаючи на те, що не укладав з ТОВ « Мілоан » кредитний договір. При цьому, вказував на незаконність стягнення з нього, як боржника, відсотків за користування кредитними коштами, які нараховані після закінчення строку кредитного договору, а також комісії ( а.с. 46 - 53 ). Ухвалою суду від 26 січня 2026 року розгляд справи відкладено до 11 год. 00 хв. 11 лютого 2026 року ( а.с. 56 ). 09 лютого 2026 року до суду з АТ « Універсал Банк » надійшла витребувана інформація, яка містить банківську таємницю ( а.с. 59 ). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти, відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. Так, судом встановлено, що згідно з умовами договору про споживчий кредит № 7158517 від 29 листопада 2022 року, укладеного між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] , сума кредиту отриманого відповідачем становить 3 500 грн. 00 коп. ( а.с. 6 - 11 ). Відповідно до умов п. 1 Кредитного договору Кредит надається загальним строком на 100 днів з 29 листопада 2000 року (дата надання кредиту) і складається з пільгового та поточного періодів. Пільговий період складає 10 днів, що настає з дати видачі кредиту та завершується 09 грудня 2022 року. Поточний період складає 90 днів, що настає з дня наступного за днем завершення пільгового періоду і закінчується 09 березня 2023 року ( дата остаточного погашення заборгованості ). Проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду: 525 грн. 00 коп., які нараховуються за ставкою 1.50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду. Проценти за користування кредитом протягом поточного періоду: 9 450 грн. 00 коп., які нараховуються за стандартною процентною ставкою 3.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом протягом поточного періоду. Відповідно до довідки ТОВ «Мілоан» про ідентифікацію 29 листопада 2022 року на номер телефону [NUMBER] , вказаний позичальником, направлено одноразовий ідентифікатор F87856 ( а.с. 13 ). Із платіжного доручення 88027278 встановлено, що 29 листопада 2022 року ТОВ «Мілоан» проведено фінансову операцію по переказу [PERSON] грошових коштів у розмірі 3 500 грн. 00 коп. ( а.с. 14, зворот ). Відповідно до виписки з особового рахунку за кредитним договором № 7158517 від 29 листопада 2022 року, станом на 11 грудня 2025 року, заборгованість [PERSON] складає 12 590 грн. 15 коп., з яких: 2 603 грн. 00 коп. - прострочена заборгованість за сумою кредиту; 350 грн. 00 коп. - прострочена заборгованість за комісіями та 9 637 грн. 15 коп. - прострочена заборгованість за відсотками ( а.с. 16, зворот ). Одночасно положеннями п. 4.2. Кредитного договору встановлено, що у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього Договору кредитодавець, починаючи з дня, наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою п. 1.5.3 Договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п. 1.5.3 Договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця. 28 серпня 2023 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладений договір відступлення прав вимоги № 103-МЛ, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» право вимоги до боржника [PERSON] за договором про споживчий кредит № 7158517 від 29 листопада 2022 року ( а.с. 17 - 26 ). Згідно з Актом приймання-передачі Реєстру Боржників від 28 серпня 2023 року до договору відступлення прав вимоги № 103-МЛ від 28 серпня 2023 року ТОВ «Мілоан» передало, а ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» прийняло Реєстр боржників ТОВ «Мілоан» від 28 серпня 2023року з кількістю боржників 3020 ( а.с. 25, зворот ). Відповідно до витягу з Реєстру Боржників до договору відступлення прав вимог № 103-МЛ від 28 серпня 2023 року [PERSON] за договором про споживчий кредит № 7158517 від 29 листопада 2022 року має загальну суму заборгованості 12 590 грн. 15 коп., з яких: 2 603 грн. 00 коп. - залишок по тілу кредиту, 9 637 грн. 15 коп. - залишок по відсотках та 350 грн. 00 коп. - залишок по комісії ( а.с. 26, зворот ). Відповідач належним чином зобов`язання по поверненню коштів за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом у цій справі про стягнення боргу. Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин щодо стягнення кредитного боргу, регламентуються такими правовими нормами. Закон України «Про електронну комерцію» є спеціальним законодавчим актом, що регулює правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів та встановлює певні особливості щодо порядку та умов його укладення (підписання) у порівнянні із загальними правовими нормами щодо порядку укладення правочинів, визначені в чинному законодавстві України. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідача належним чином було ідентифіковано в інформаційно-телекомунікаційній системі позивача, шляхом направлення та прийняття оферти через телекомунікаційну систему за допомогою одноразового ідентифікатора на його номер телефону [NUMBER] ( а.с. 13 ). Відповідно до частини четвертої статті 14 ЗУ «Про електронну комерцію», ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції. Відповідач був ознайомлений з умовами кредитування та підписав їх одноразовим ідентифікатором, що підтверджується візуальною формою ( а.с. 6 ). За встановленими у цій справі обставинами кредитний договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Тобто, із зазначеного вбачається, що між позивачем та відповідачем укладено Кредитний договір у формі електронного документу з електронними підписами сторін та із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився з ними. Із наданої копії Договору про споживчий кредит № 7158517 від 29 листопада 2022 року кредит [PERSON] надавався загальним строком на 100 днів з 29 листопада 2022 року (дата надання кредиту) і складається з пільгового та поточного періодів. Пільговий період складає 10 днів, що настає з дати видачі кредиту та завершується 09 грудня 2022 року (день завершення пільгового періоду), але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості 09 березня 2023 року (останнього дня строку кредитування). Крім того, у Паспорті споживчого кредиту № 7158517, який є додатком № 2 до Договору про споживчий кредит № 7158517 від 29 листопада 2022 року, зазначено, що кількість та розмір платежів, періодичність внесення визначається графіком платежів згідно додатку № 1. Позивачем долучено до матеріалів справи Графік платежів за договором про споживчий кредит 715817 від 29 листопада 2022 року, який є додатком № 1 до договору про споживчий кредит, з якого вбачається, що дата видачі кредиту - 29 листопада 2022 року, дата платежу - 09 березня 2023 року кількість днів у розрахунковому періоді - 100. Відповідач наполягає на тому, що він не підписував Паспорт споживчого кредиту цифровим підписом та інші додатки до Кредитного договору, тому вважає, що з умовами договору він не був ознайомлений належним чином. Враховуючи позицію відповідача, суд вважає за необхідне зазначити таке. Додаток до договору - це документ, який містить доповнення, уточнення, додаткові роз`яснення, пояснення умов договору, перелік конкретних товарів, послуг, тобто, це документ, який уточнює або більш детально розкриває зміст договірних умов. Він лише уточнює, доповнює або більш детально описує певні умови, передбачені в самому договорі. Додаток є невід`ємною частиною договору. Він має таку ж юридичну силу, як і сам договір, і розглядається як його складова. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] підписав кредитний договір № 715817 від 29 листопада 2022 року цифровим підписом. Тобто, підписавши укладений договір, відповідач погодився та прийняв умови договору з усіма його додатками, чим зобов`язався їх виконувати. Підтвердженням виконання позивачем умов договору є надане позивачем платіжне доручення № 88027278 від 29 листопада 2029 року, з якого вбачається, що ТОВ «Мілоан» перерахувало на ім`я отримувача [PERSON] на кредит рах. № [NUMBER] кошти згідно з договором № 7158517 ( а.с. 14, зворот ). Згідно інформації АТ « Універсал Банк », банківська карта № [NUMBER] емітована банком на імя [PERSON] , [INFO] . Транзакція здійснена у період часу з 29 по 04 грудня 2022 року у розмірі 3 500 грн. 00 коп. на зазначену банківську карту була успішною. Грошові кошти за цією транзакцією були зараховані на відповідних рахунок банківської карти № [NUMBER] ( а.с. 59 ). Відповідачем не спростовано вказаного факту та не надано підтвердження того, що рахунок, на який були перераховані зазначені кошти, йому не належить, або підтвердження того, що 29 листопада 2022 року кошти в сумі 3 500 грн. 00 коп. на його рахунок не надходили. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Також згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно зі ст. 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами. Також статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того, п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Враховуючи викладене вище правове регулювання та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, суд дійшов висновку про те, що відповідач, як позичальник, отримав кошти за кредитним договором та не повернув їх у визначені строки, не сплативши погоджені сторонами договору відсотки по кредиту, отже, має заборгованість, права вимоги щодо стягнення якої наявні у позивача за укладеним договором про відступлення прав вимоги. Отже, відповідні позовні вимоги підлягають до задоволення. Доказів виконання наявних грошових зобов`язань ні перед позивачем у справі, ні перед попереднім кредитором відповідачем суду не надано. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З урахуванням наведеного вище правового регулювання та положень кредитного договору суд констатує, що кредитна заборгованість відповідача за Кредитним договором № 715817 від 29 листопада 2022 року складає 12 240 грн. 15 коп. Проте, суд не погоджується з вимогами позивача про стягнення комісії у розмірі 350 грн. 00 коп. та не приймає в цій частині визнання позову відповідачем, виходячи з наступного. Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на супровідні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Частиною 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Тобто, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.07.2022 року по справі № 496/3134/19 зазначила наступне. За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит Банк надає споживачу детальний перелік складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною в договорі про споживчий кредит, - за кількістю днів, щомісяця, щокварталу) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супровідних послуг банку, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за кожним платіжним періодом за формою, наведеною в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит додатка 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». У Договорі № 715817 від 29 листопада 2022 року відповідач своїм підписом погодив комісію за надання кредиту, проте позивач не роз`яснив за які конкретні розрахунково-касові дії з відповідача буде взята комісія за обслуговування кредиту. Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості встановлено без уточнення найменування конкретних послуг та систематичності запиту споживачем інформації щодо обслуговування кредитної заборгованості. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку послуг з обслуговування кредиту, їх погодження зі споживачем при укладенні кредитного договору. Так, вказані умови договору не містять розмежування платних та безоплатних послуг, як і не містять найменування цих послуг, а значить передбачають виключно платні послуги стосовно обслуговування кредиту в тому числі, слід розуміти, і послуги на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць повідомляти йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надання виписки з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформації про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншої інформації, що суперечить вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», за яким надання таких послуг передбачено безоплатно. З урахуванням положень ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», суд дійшов висновку, що умови Договору № 715817 від 29 листопада 2022 року про встановлення комісії за обслуговування кредиту є нікчемними. Крім того, суд зазначає, що згідно із ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16 послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.» Відтак, суд дійшов висновку про відмову у задоволені вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за комісією у розмірі 350 грн. 00 коп., оскільки надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком позивача. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 (провадження № 61-16739св20), від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15 (провадження № 61-19356св19), від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15 (провадження № 61-16561св20), від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15 (провадження № 61-8543св20). Враховуючи викладене, позовні вимоги за кредитним договором № 715817 від 29 листопада 2022 року є частково обґрунтованими, а саме підлягає стягненню заборгованість по тілу кредиту у розмірі 2 603 грн. 00 коп., заборгованість за відсотками у розмірі 9 637 грн. 15 коп., а всього 12 240 грн. 15 коп. У іншій частині вимог слід відмовити. Щодо вирішення питання розподілу судових витрат, заявленого представником позивача в позові, суд зазначає наступне. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження факту понесених судових витрат представником позивача до матеріалів справи було надано: Договір про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01липня 2025 року ( а.с. 30), Акт наданих послуг № Д/11348 від 11 грудня 2025 року ( а.с. 31 ) та Детальний опис наданих послуг,з яких вбачається, що послуги адвоката визначені у розмірі 8 000 грн. 00 коп. ( а.с. 31 ), Ордер серії ВС № 1408806 ( а.с. 30, зворот ). Зважаючи на вищенаведене, оцінюючи наявні у справі докази, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу пропорційно ( 97.22 %) задоволеним позовним вимогам, а саме 7 777, 60 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно (97,22%) задоволеним позовним вимогам, а саме 2 355 грн. 06 коп.

Outcome: partial