Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

У грудні 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал», в інтересах якого діє представник адвокат Столітній М. М., звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтовано тим, що 11 липня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено в електронній формі договір № 4804212 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, а 26 липня 2024 року було укладено додатковий договір до цього кредитного договору, за умовами яких позичальниці [PERSON] шляхом перерахування на її банківську картку [NUMBER] було надано кредит у розмірі, відповідно, 24 500 грн і 3 500 грн, строком на 360 днів, тобто до 06.07.2025, зі сплатою стандартної процентної ставки 1,5% та пониженої 1,425% за кожен день користування кредитом. Звертало увагу, що ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за цим кредитним договором виконало повністю, однак відповідачка свої зобов`язання за даним кредитним договором повністю не виконала, при цьому сплативши за період із 11.07.2024 по 31.07.2025 кошти в розмірі 60 836,07 грн, із яких 9 306,54 грн були спрямовані на оплату тіла кредиту та 51 529,53 грн на оплату процентів за користування кредитними коштами. 31 липня 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» був укладений договір факторингу № 31/07/2025, за умовами якого було відступлено право грошової вимоги, у тому і щодо [PERSON] за кредитним договором від 11.07.2024, яку було повідомлено шляхом направлення їй відповідного повідомлення. Зважаючи на невиконання відповідачкою своїх зобов`язань у неї як перед первісним кредитором, так і згодом перед ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал», з урахуванням сплачених нею коштів, утворилася заборгованість у розмірі 84 247,06 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 18 693,46 грн, нарахованих первісним кредитором процентів за користування кредитом 52 955,61 грн та штрафних санкцій 12 597,99 гривень. Посилаючись на наведені вище обставини просило суд стягнути з відповідачки [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 84 247,06 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту 18 693,46 грн, нарахованих процентів за користування кредитом 52 955,61 грн та штрафних санкцій 12 597,99 грн, а також 2 422,40 грн сплаченого судового збору та 10 000 грн понесених витрат на правову допомогу. Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 31 грудня 2025 року цю позовну заяву ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Своїм правом подати відзив на позов ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» відповідачка [PERSON] не скористалася. Представник позивача у судове засідання не з`явився повторно, хоча був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, однак безпосередньо в позовній заяві просив суд розглянути цю справу без участі представника позивача та щодо заочного розгляду справи не заперечив. Відповідачка [PERSON] також повторно у судове засідання не з`явилася, хоча повідомлялася належним чином про дату, час і місце розгляду справи, у тому числі відповідно до положень ч. 11 ст. 128, ст. 131 ЦПК України (а.с.214,215,224,225,245). Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11.02.2026 постановлено провести заочний розгляд цієї справи. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини у справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що 11 липня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено в електронній формі договір № 4804212 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, за умовами якого [PERSON] шляхом перерахування на її банківську картку [NUMBER] було надано кредит у розмірі 24 500 грн, строком на 360 днів, тобто до 06.07.2025, зі сплатою стандартної процентної ставки 1,5% та пониженої 1,425% за кожен день користування кредитом. У випадку невиконання та/або неналежного виконання клієнтом зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, товариство має право нараховувати, а клієнт зобов`язаний на вимогу товариства сплатити штраф, окрім випадку встановлених законодавством України мораторіїв (заборон/обмежень) на нарахування штрафних санкцій /пункти 1.1.-1.8, 2.1.,6.3., 6.4. договору/ (а.с.134-157). 26 липня 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено додатковий договір до цього кредитного договору, за умовами яких [PERSON] було збільшено на 3 500 грн суму кредиту, тобто до 28 000 грн та зі сплатою 1,496% денної процентної ставки за користування кредитом (а.с.184-188). Цей договір, додатковий договір і додатки № 1 до них у виді таблиці обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит підписані його сторонами з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», про що зазначено у пункті 1.13. договору та пункті 1.10 додаткового договору (а.с.137,138,185). Договір і додаткова угода до нього містять повну інформацію щодо особи позичальниці, її персональні дані, реквізити банківської платіжної картки, номер мобільного телефону, на який було відправлено одноразовий ідентифікатор в якості аналога власноручного підпису позичальника у вигляді, відповідно, 68768 та 11232. ТОВ «Лінеура Україна» виконало узяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши [PERSON] кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору і додаткової угоди до нього та перерахував їй грошові кошти 11.07.2024 у розмірі 24 500 грн (а.с.194) і 26.07.2024 у розмірі 3 500 грн (а.с.193) на картковий рахунок відповідачки [NUMBER] , про що свідчать відповідні листи-підтвердження ТОВ «Пейтек» від 01.08.2025, а також надана суду інформація від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 09.01.2026 (а.с.217-219). Відповідачка [PERSON] своїх договірних зобов`язань у повному обсязі не виконала, сплативши ТОВ «Лінеура Україна» кошти в загальному розмірі 62 238,08, із яких первісним кредитором 9 306,54 грн були зараховані на оплату тіла кредиту, 51 529,53 грн на оплату процентів за користування кредитом та 1 402,01 грн - на оплату штрафу, у зв`язку з чим у неї перед первісним кредитором станом на дату закінчення строку кредитування 06.07.2025 утворилася заборгованість у загальному розмірі 84 247,06 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту 18 693,46 грн, нарахованих процентів за користування кредитом 52 955,61 грн та штрафних санкцій 12 597,99 грн, про що свідчить відповідний розрахунок заборгованості [PERSON] за цим кредитним договором, зробленого ТОВ «Лінеура Україна» (а.с.172-183). 31 липня 2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» був укладений договір факторингу № 31/07/2025, за умовами якого перше відступило останньому за плату належні йому права грошової вимоги, а ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» прийняло ці вимоги до боржників, у тому числі і щодо відповідачки за цим кредитним договором від 11.07.2024 у розмірі заборгованості 84 247,06 грн, яка складається із тіла кредиту 18 693,46 грн, нарахованих процентів за користування кредитом 52 955,61 грн та штрафних санкцій 12 597,99 гривень (а.с.106-131,190). Так, за правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до пункту 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Абзац другий ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». У пункті 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір уважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. За правилами ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору (ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлюється законом. Пунктом 1-1 ч. 1 ст. Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, установлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, установлених договором. Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст. 536 ЦК України). За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає (стаття 1077 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника (стаття 1078 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Зважаючи на те, що відповідачкою [PERSON] не виконано свої зобов`язання щодо повернення коштів за тілом кредиту в розмірі 18 693,46 грн, суд доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту підлягають задоволенню. Із приводу позовної вимоги про стягнення з [PERSON] нарахованих відсотків у розмірі 52 955,61 грн, суд зазначає таке. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (частина 1 статті 5 ЦК України). Метою Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-VIII (з подальшими змінами) (далі Закон № 1734-VIII) є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами (стаття 2 Закону № 1734-VIII). Цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї (стаття 3 цього Закону). Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX (який набрав чинності 24 грудня 2023 року) статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною 4 цієї статті, в якій зазначено формулу розрахунку денної процентної ставки за споживчим кредитом та частиною 5 цієї статті, в якій визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%. Водночас у пункті 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів із дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З огляду на наведені норми Закону № 3498-IX та приписи частини 1 статті 5 ЦК України, оскільки договір № 4804212 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 11.07.2024 та додатковий договір до нього від 26.07.2024 укладені між сторонами після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX, яким внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування» (в частині обмеження розміру денної процентної ставки), проте укладені без урахування його положень, тому відповідні умови договору щодо нарахування процентів у розмірі, що перевищує 1% на день, починаючи з 240 дня із дня набрання чинності Законом України від 22 листопада 2023 року № 3498-IX, тобто з 21 серпня 2024 року по 6 липня 2025 року /день закінчення строку кредитування/ є нікчемними, оскільки нарахування процентів протягом вказаного періоду повинно здійснюватися за ставкою не більше 1% на день, а не 1,5% як це було зроблено первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна». За таких обставин із заявлених позивачем до стягнення 52 955,61 грн заборгованості за відсотками, підлягають до стягнення 20 307,84 грн виходячи з такого: 1)28.07.2024 відповідачкою було сплачено тіло кредиту в розмірі 7 615,92 грн і 6 384,08 грн процентів, тому станом на 29.07.2024 її заборгованість по тілу кредиту становила 20 384,06 грн і по процентам 0,00 грн, а відтак за період із 29.07.2024 по 20.08.2024 за ставкою 1,5% на день, що за 22 дні з суми тіла кредиту 20 384,06 грн, відсотки становлять 6 726,72 гривень; 2)за період з 21.08.2024 по 19.09.2024 за ставкою 1% на день, що за 29 днів із суми тіла кредиту 20 384,06 грн, відсотки становлять 5 911,38 гривень; 3)за період з 20.09.2024 по 28.10.2024 за ставкою 1% на день, що за 38 днів із суми тіла кредиту 19 693,5 грн, оскільки відповідачкою було сплачено тіло кредиту 690,56 грн, відсотки становлять 7 483,53 гривень; 4)за період з 29.10.2024 по 06.07.2025 за ставкою 1% на день, що за 250 днів із суми тіла кредиту 18 693,47 грн, оскільки відповідачкою було сплачено тіло кредиту 1 000,01 грн відсотки становлять 46 733,67 гривень; 5)6 726,72 грн + 5 911,38 грн + 7 483,53 грн + 46 733,67 грн = 66 855,30 гривень; 6)66 855,30 грн 45 145,45 грн уже сплачених відповідачкою процентів після 29.07.2024 (51 529,53 6 384,08 = 45 145,45) і 1 402,01 грн безпідставного штрафу, про які буде зазначено далі) = 20 307,84 гривень. При цьому, на переконання суду, у даному випадку не є обмеження свободи договору сторін, закріплену у статті 6 ЦПК України, оскільки свобода договору не є безмежна, адже завжди є об`єктивна потреба в її обмеженні з метою захисту публічних інтересів, інтересів слабкої сторони. Як зазначено в ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. У приписах закону № 3498-IX прямо зазначено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1%, а тому на час укладення цього кредитного договору первісний кредитор, при наданні споживчого кредиту, мав би керуватися саме цими приписами. Окрім цього, відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). При цьому суд ураховує, що норми ЦК України мають пріоритет над нормами інших законів, які мають юридичну силу, якщо вони стосуються однакових правовідносин і мають різний зміст. Так, Велика Палата ВС у постанові від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 вказала, що закріплення в ЦК України необхідності ухвалення інших законів відповідно до цього кодексу є достатньої підставою вважати, що норма ЦК України превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має силу закону України. Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. Відтак позивачем не враховано вказаних вище вимог перехідних положень ЦК України та протиправно здійснено нарахування відповідачці неустойки у виді штрафу у розмірі 12 597,99 грн та неправомірно зараховано в погашення такого штрафу 1 402,01 грн під час часткового погашення [PERSON] кредитної заборгованості. Отже, з огляду на наведене вище суд доходить висновку, що позивач частково довів поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак позов підлягає до часткового задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1, пункту 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. За таких обставин з відповідачки [PERSON] слід стягнути на користь позивача ТОВ ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» понесені останнім у справі судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог, що становить 1 121,42 грн (2 422,40 грн /сплачений судовий збір/ х 46,29% /задоволених позовних вимог/ = 1 121,42 грн). Із приводу стягнення з відповідачки на користь позивача понесених останнім витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, суд зазначає таке. Так, статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч. 1 ст. 15 ЦПК України). Положеннями ч. 1, пунктів 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з учиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частинами 1-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як уже вказувалося вище пунктом 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду. Як установлено матеріалами справи інтереси позивача у цій справі представляв адвокат Столітній М. М.,який діяв на підставі ордеру серії АІ № 2076461 і договору № 10/12-2024 про надання правової допомоги від 10.12.2024 (а.с.31-34), свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.61), ордеру серії АІ № 1868707 від 10.12.2024 (а.с.27). Як убачається з заявки № 13890 на виконання доручення до цьогоДоговору № 10/12-2024 від 10.12.2024, укладеного між позивачем та адвокатом Столітнім М. М., останній зобов`язався надати ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» послуги професійної правничої допомоги в цій справі в суді першої інстанції на загальну суму 10 000 грн і, як наслідок, було підписано між зазначеними сторонами акт № 13890 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 22.12.2025 (а.с.35-39). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Аналогічні висновки викладені і в постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі у справі № 205/5969/15-ц (провадження № 61-12669св23). Отже, з приводу заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу та

Outcome: partial