Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

[PERSON] , діючи в особі представника адвоката Дриги Л.В. звернулася в суд з позовом до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зняття арешту з спадкового майна. Позов обгрунтовує тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Після його смерті вона звернулася до Другої черкаської нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , що залишилася після смерті її чоловіка. Після ознайомленням з документами наданими до Другої черкаської нотаріальної контори нею було встановлено, що в паспорті громадянина України в неї вказано прізвище [PERSON] а у спадкодавця [PERSON] . Вона звернулася до Національної академії наук України Українське бюро лінгвістичних експертиз і згідно експертного висновку від 08.09.2025 року українські записи прізвища [PERSON] і РЄЗНИК в документах наданих для експертизи, є ідентичними . Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо [PERSON] , 28.10.2010 зареєстровано обтяження № 9781236 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія АА № 962650 від 19.04.2010 виданої Придніпровським ВДВС Черкаського МУЮ. Об`єктом обтяження є квартира [ADDRESS] . На її звернення до Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції , Другий відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси, отримала відповідь від 14.06. 2025 р. за № 15350/26.21-49/123483 якою було повідомлено, що строк зберігання виконавчих проваджень, в рамках яких накладені арешти на майно, закінчився і дані виконавчі провадження знищені і тому відсутня можливість для зняття арешту з майна відносно боржника [PERSON] . А також на адвокатський запит Другий відділ державної виконавчої служби у місті Черкаси листом №21653/25.21-49/166322 від 17.11.2025 повідомив, що відносно [PERSON] було декілька виконавчих проваджень по яких строк зберігання виконавчих проваджень, в рамках яких накладені арешти на майно, закінчився і дані виконавчі провадження знищені . Тому встановити по якому виконавчому провадженню винесена постанова про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження серія АА № 962650 від 19.04.2010 виданої Придніпровським ВДВС Черкаського МУЮ підтвердити не можливо, так як на той час були номерні паперові постанови і не залишалися копії у виконавчому провадженні . Так, рішенням суду по справі №2-1963/08 від 26.06.2008 року стягнуто з [PERSON] , [INFO] аліменти на користь [PERSON] на утримання повнолітньої непрацездатної доньки, [PERSON] [INFO] в розмірі частини всіх видів заробітку відповідача починаючи з 14.04.2008 року по 01.01.2010 року. Інших справ , по яких би видавався виконавчий лист в Придніпровському районному суду м. Черкаси не встановлено. Так як в рішенні суду було вказано термін стягнення аліментів на [PERSON] до 01.01.2010 року а також в подальшому батько [PERSON] допомагав матері утримувати дитину інваліда то вона не зверталася до Придніпровського ВДВС Черкаського МУЮ з заявою про закриття виконавчого провадження. Державний нотаріус Другої Черкаської нотаріальної контори Перкалюк С.В. 16.10.2025 року винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дії в якій вказала про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину на підставі пункту 4.16, розділу 4, глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, оскільки при перевірці наявності арештів, заборон відчуження об`єктів нерухомого майна з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо вказаної квартири виявлено арешт накладений у відповідності до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виданої державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Придніпровського районного управління юстиції від 19.04.2010 року (правонаступником якого являється Другий відділ ДВС у м. Черкаси ЦМУ МЮ (м. Київ). У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976 №6(в редакції від 30.06.1978 №5) надані роз`яснення, що вимоги особи, які ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Просить суд скасувати арешт, накладений на квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 квітня 2010 року; реєстраційний номер обтяження: 9781236 реєстратором ЧФДП « Інформаційний центр» Міністерства юстиції на підставі постанови АА № 962650 від 19 квітня 2010 року, Придніпровським відділом ДВС м. Черкаси. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28.10.2024 року. Після смерті [PERSON] , Другою черкаською державною нотаріальною конторою 22.01.2025 року була заведена спадкова справа 25/2025. Постановою державного нотаріуса Другої черкаської державної нотаріальної контори Перкалюк С.В. від 16.10.2025 року відмовлено [PERSON] про право власності на частку в спільному майні подружжя та свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , що залишилася після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , до зняття арешту. Приймаючи вказане рішення нотаріус послався на те, що під час підготовки до видачі свідоцтва про право на спадщину було встановлено, що згідно Інформації з з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] заначений арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 9781236, зареєстровано: 28.10.2010 за № 9781236 реєстратором ЧФДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія АА № 962650, 19.04.2010, Придніпровським ВДВС Черкаського МУЮ. Згідно листа Другого відділу Державної виконавчої служби у м.Черкаси Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 17.11.2025 року, перевіркою АСВП встановлено, що відносно [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , наявні виконавчі провадження №№ 13326127, 28071687, 15777987, 10730645 по яким станом на 29.12.2025 відсутні підтверджуючі дані про сплату боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, а саме: - виконавче провадження за номером АСВП 10730645 з виконання постанови №2-1963 від 09.07.2008 Придніпровським районним судом м. Черкаси, про стягнення судових витрат з [PERSON] , на користь держави штрафу в сумі 30,00 грн. 30.06.2009 року, виконавче провадження закінчено п.10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року. В АСВП відсутні відомості про сплату боргу в сумі 30,00 грн., витрат виконавчого провадження в сумі 110,44 грн. та виконавчого збору - 3,00 грн. - виконавче провадження за номером АСВП 28071687 з виконання постанови №2-5656 від 08.01.2009 Придніпровським районним судом м. Черкаси, про стягнення з [PERSON] , на користь ВП «Черкаська ТЕЦ» борг в сумі 4705,52., солідарно. 09.12.2011 року, виконавче провадження закінчено п.1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року (за письмовою заявою стягувача). В АСВП відсутні витрат виконавчого провадження в сумі 110,44 грн. та виконавчого збору - 470,55 грн. - виконавче провадження за номером АСВП 15777987 з виконання постанови №2-5656 від 08.01.2009 Придніпровським районним судом м. Черкаси, про стягнення з [PERSON] , на користь ВП «Черкаська ТЕЦ» борг в сумі 4705,52., солідарно. 16.05.2011 року, виконавче провадження закінчено п.1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року (за письмовою заявою стягувача). В зв`язку з повторним пред`явленням виконавчого документа в АСВП відсутні відомості про сплату витрат виконавчого провадження в сумі 110,44 грн. - виконавче провадження за номером АСВП 13326127 з виконання постанови №2-1963 від 26.06.2008 Придніпровським районним судом м. Черкаси, про стягнення з [PERSON] , на користь держави штрафу в сумі 51,00 грн. 30.06.2009 року, виконавче провадження закінчено п.10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року. В АСВП відсутні відомості про сплату Вами боргу в сумі 51,00 грн., витрат виконавчого провадження в сумі 110,44 грн. та виконавчого збору - 5,10 грн. Згідно п. 1, 2 розділу ХІ Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню. Строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. На виконання зазначених норм виконавчі провадження були знищені. Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо [PERSON] , РНОКПП - [NUMBER] , 28.04.2010 зареєстровано обтяження № 9781236 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер АА №962650 від 19.04.2010 виданої Придніпровським ВДВС Черкаського МУЮ. Об`єктом обтяження є квартира [ADDRESS] . Однак ідентифікувати, під час виконання якого виконавчого документу накладено арешт, неможливо. На підставі вищевикладеного, у посадових осіб Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відсутня можливість для зняття арешту з майна згідно Придніпровського ВДВС ЧМУЮ АА №962650 від 19.04.2010. За змістом ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Підпунктами 4.15. та 4.18. п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністра юстиції України за №296/5 від 22.02.2012, передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Так, згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Згідно з ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження", щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій. Аналіз норм Закону України "Про виконавче провадження" щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Слід зазначити, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року N 475/97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів N 2, 4. 7. та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчинити щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі. інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не згадати закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги № 19620/05, 41487/05, 17613/08 и 19316/08) від 05.03.2019 року, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд прийшов до висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на мирне володіння майном). У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності скаржника, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню. Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19). За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved