Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

17 листопада 2025 року позивач [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду міста Дніпра із позовом до Державного підприємства «Виробниче об`єднання південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсацію моральної шкоди. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 10 липня 2023 року позивач була прийнята на роботу до ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» в відділ № 4 начальником технічного бюро аналізу якості. Потім вона була переведена на постійну роботу начальником технічного бюро аналізу якості. 30 червня 2025 року позивач звільнилася за власним бажанням, у зв`язку з невиплатою заробітної плати. Фактичний борг підприємства становить 165311,00 гривень. Також просить стягнути 20000,00 гривень моральної шкоди. Справу було зареєстровано 17 листопада 2025 року в автоматизованій системі документообігу (Д-3). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 листопада 2025 року, справу було передано на розгляд судді Шевченківського районного суду міста Дніпра Леміщенко О.О. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Дніпра від 24 листопада 2025 року було відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до судового розгляду. 30 грудня 2025 року до Шевченківського районного суду міста Дніпра через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, в обґрунтування відзиву зазначено, що Рішенням Чечелівського районного суду м. Дніпра у справі № 204/12262/24 від 01.04.2025 року позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати задоволено. Зазначеним рішенням суду стягнуто з Відповідача на користь Позивача заборгованість по заробітній платі за період з липня 2023 року по жовтень 2024 року включно у загальному розмірі 103 452,00 грн, а також компенсацію втрати частини грошових доходів у розмірі 7 974 грн 52 коп., усього 111 426 грн 52 коп., з відрахуванням передбачених законом податків і зборів. Водночас, згідно з довідкою ДП «ВО Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» № 104/127 від 25.12.2025 року, сума заборгованості із заробітної плати у розмірі 61 859,00 грн сформувалася за інший період, який не був предметом розгляду у справі № 204/12262/24 та не охоплюється рішенням суду від 01.04.2025 року. Таким чином, вимоги Позивача у цій справі не можуть стосуватися періодів та сум, які вже були предметом судового розгляду та щодо яких ухвалено рішення, а у разі заявлення таких вимог підлягають відхиленню як такі, що суперечать принципу правової визначеності та положенням ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та перебуває і зараз в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірвання контрактів з Російською Федерацією, які складали питому вагу в загальній кількості, великі фінансові збитки. Просимо врахувати ситуацію, яка склалася внаслідок війни, і поставила підприємство на межу виживання. І як наслідок: -великі фінансові збитки; -відсутність обігових коштів; -одноденний режим роботи на підприємстві на протязі 2015-2017р.р.; -трьохденний режим роботи на підприємстві на протязі 2018 р.; - одноденний режим роботи на підприємстві на протязі 2019-2025 рр.; - простої; - затримка виплати заробітної плати з травня 2021 року по даний час. Звертаємо увагу, що на протязі 2019-2025 рр. підприємство працює в одноденному режимі роботи, що підтверджується наказом по підприємству про режим роботи, які додаються. З 28.02.2022р. і до 01.09.2022р. та з березня 2025 року по цей час підприємство знаходиться на простої, що підтверджується відповідними наказами. Просимо врахувати ситуацію, яка склалася внаслідок війни, і поставила підприємство на межу виживання, оскільки наявна заборгованість по заробітній платі перед робітниками підприємства з травня 2021 року по та станом на 01.06.2025 року складає понад 482 млн. (без податків) гривень, відсутність обігових коштів, одноденний режим роботи на протязі 2019-2025 років, з 28.02.2022р. і до 01.09.2022р. та з березня 2025 року по цей час підприємство знаходиться на простої. При цьому підприємство має врахувати не тільки інтереси окремого працівника, але й інтереси інших працівників та забезпечити можливість функціонування підприємства. 07 січня 2026 року до Шевченківського районного суду міста Дніпра надійшли заперечення позивача [PERSON] на відзив, в яких зазначено, що згідно довідки від 25.11.2025 року № 104/127 відповідач визнає борг по заробітній платі перед позивачем в сумі 61859,00 гривень. Згідно рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 01.04.2025 року, відповідач має сплатити позивачу заборгованість по заробітній платі в сумі 103452,00 гривні, компенсацію втрати частини грошових коштів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 7974,52 гривні з відрахуванням з цієї суми передбачених Законом обов`язкових податків та зборів при виплаті, а всього стягнути суму в розмірі 11426,52 гривні, але на даний час цих грошей позивач не отримав. Також позивач зменшив розмір позовних вимог та просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 61859,00 гривень. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Позивач надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, зменшені позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься заява представника відповідача, в якій він просить розглядати справу без його участі, у задоволені позовних вимог просить відмовити. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами за відсутності учасників справи не здійснювався. Повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до наступного висновку. Записами у трудовій книжці № [NUMBER] , 10.07.2023 рокупідтверджується, що [PERSON] було прийнято на роботу на ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» тимчасово в відділ № 104 начальником технічного бюро аналізу якості. В подальшому, відповідно до Розпорядження № 1585 від 14.12.2023 року, [PERSON] було переведено 18.12.2023 року на постійну посаду начальником технічного бюро аналізу якості. 30.06.2025 року [PERSON] було звільнено з підприємства за власним бажанням у зв`язку з невиплатою заробітної плати. Відповідно до повідомлення, згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні з підприємства 30.06.2025 року, [PERSON] належить сума 175018,00 гривень. Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 01 квітня 2025 року було стягнуто з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 111426,52 гривні. Копія вказаного рішення міститься в матеріалах справи та була надана представником відповідача. Згідно довідки ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова», станом на 25.12.2025 року не виплачена заробітна плата [PERSON] становить 61859,00 гривень. Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів -представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але нерідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та непізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Крім того, у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. З викладеного вбачається, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Оскільки відповідач не довів, що порушення строків виплати заробітної плати сталося внаслідок непереборної сили, то, відповідно, він, як роботодавець, не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до матеріалів справи, судом встановлено, що Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» має заборгованість перед [PERSON] у розмірі 61859,00 гривень по виплаті заробітної плати, яка на момент розгляду цивільної справи не була погашена. Відповідно до ч.ч. 2-4 ст.12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Посилання представника відповідача на те, що наразі підприємство перебуває у простої та має великі фінансові збитки, не звільняють відповідача від обов`язку здійснити повне погашення наявної заборгованості по заробітній платі позивачу. Відповідачем не було надано до суду будь-яких доказів, щодо належного виконання зобов`язань з виплати заробітної плати позивачу чи спростування суми заборгованості, а тому відповідно до ст. 83, 84, 177 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 61859,00 гривень. Щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст.12 та 81 ЦПК України. Позивач просить стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн. Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі та гідності людини. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною та достатньою аби компенсувати людські страждання, тому її розмір може мати суто умовний вираз. Враховуючи вимоги розумності, виваженості та справедливості, суд вважає заявлений розмір моральної шкоди завищеним та таким, що не відповідає ступеню понесених позивачем моральних страждань, а тому вважає за необхідне в цій частині позов задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 10000,00 грн, що буде належною сатисфакцією понесених душевних страждань. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом вимоги позивача задовольняються частково, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто витрати по сплаті судового збору в розмірі 1063,19 гривень.

Outcome: partial