Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

18.11.2025 до Котелевського районного суду Полтавської області надійшла позовна заява АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до [PERSON] , в якому позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у сумі 189 764,20 грн. та судові витрати. Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 03.06.2025 склала: за кредитним договором №2001245762901 від 12.02.2019 - 86778,84 грн., з яких: 49567,71 грн. заборгованість за кредитом; 37211,13 грн. заборгованість процентами; 0 грн. заборгованість за комісією; по кредитному договору №1002014399201 від 11.11.2021 - 102985,36 грн., з яких: 59582,78 грн. заборгованість за кредитом; 18,9 грн. заборгованість процентами; 43383,68 грн. заборгованість за комісією. Тобто, загальна сума заборгованості по вищевказаним кредитним договорам станом на 03.06.2025 склала 189 764,20 гривень. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем за кредитними договорами зобов`язань, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав. Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 21.11.2025 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.60-61). 15.01.2026 ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (а.с.76). 30.01.2026 від представника відповідача-адвоката Кулик Ю.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила у задоволенні позову Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовити повністю. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте у позовній заяві просив суд проводити розгляд справи без участі представника позивача . Відповідач [PERSON] та його представник -адвокат Кулик Ю.В. у судове засідання не з`явилися, надали до суду письмову заяву про розгляд справи провести без участі відповідача та представника відповідача. Відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справ. Відповідно до положень ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 у справі №1519/2-5034/11 зазначено, що згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням розумності положення ч. 5 ст. 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що між АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» та [PERSON] було укладено кредитні договори: - 12.02.2019 року кредитний договір №2001245762901, за яким позичальнику видано кредит у сумі 49600,00 грн. (а.с.15); -11.11.2021 кредитний договір №1002014399201, за яким позичальнику видано кредит у сумі 65000,00 грн. (а.с.11-12). Платіжною інструкцією № ТR 53567517.58821.8810 від 11.11.2021 підтверджується факт перерахування коштів банком на картковий рахунок [PERSON] кредит у розмірі 65000,00 грн. (а.с. зворот 32). Крім того, відповідно до довідки про збільшення кредитного ліміту до договору №2001245762901 від 12.02.2019 [PERSON] неодноразово збільшував кредитний ліміт (а.с.32). Згідно з розрахунком заборгованості відповідача перед банком станом на 03.06.2025 склала: №2001245762901 від 12.02.2019 - 86778,84 грн., з яких: 49567,71 грн. заборгованість за кредитом; 37211,13 грн. заборгованість процентами; 0 грн. заборгованість за комісією; по кредитному договору №1002014399201 від 11.11.2021 - 102985,36 грн., з яких: 59582,78 грн. заборгованість за кредитом; 18,9 грн. заборгованість процентами; 43383,68 грн. заборгованість за комісією (а.с. 33-36). Банком на адресу відповідача 05.06.2025, вих. № КНО-44.2.1/795 було надіслано письмову вимогу про виконання зобов`язання перед АТ ПУМБ, а саме: погасити заборгованість за кредитним договором №2001245762901 від 12.02.2019 - 86778,84 грн. та за кредитним договором №1002014399201 від 11.11.2021 - 102985,36 грн. (а.с.28 зворот-29). Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. За положеннями статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, в тому числі в частині права позикодавця на одержання від позичальника разом з позикою і процентів від її суми, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Як встановлено в судовому засіданні, АТ «ПУМБ» зобов`язання перед відповідачем за кредитними договорами №2001245762901 від 12.02.2019 та №1002014399201 від 11.11.2021 виконані, але відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання в повному обсязі не виконав. Станом на 03.06.2025 заборгованість склала: по кредитному договору №2001245762901 від 12.02.2019 - 86778,84 грн., з яких: 49567,71 грн. заборгованість за кредитом; 37211,13 грн. заборгованість процентами; 0 грн. заборгованість за комісією; по кредитному договору №1002014399201 від 11.11.2021 - 102985,36 грн., з яких: 59582,78 грн. заборгованість за кредитом; 18,9 грн. заборгованість процентами; 43383,68 грн. заборгованість за комісією. Згідно з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №755/11648/15-ц, якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а вирішення такого спору, незалежно від його ініціатора, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Законом України «Про споживче кредитування» передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Водночас суд відхиляє посилання позивача на пункт 10 частини першої статті 12 Закону України Про споживче кредитування в якості обґрунтування стягнення комісії за кредитними договорами з огляду на відсутність вказаної норми права у редакції закону, чинної на момент укладення договорів. Відповідно до частин першої-другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на дату укладення договорів в цій справі) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Згідно із частиною 6 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит. До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Як вбачається з матеріалів справи, щомісячна комісія за обслуговування кредиту за кредитним договором №1002014399201 від 11.11.2021 визначена у розмірі 2,99 % від суми кредиту щомісячно (а.с.11). Загальна заборгованість відповідача за комісією за цим договором станом на 03.06.2025 року позивачем обраховано у загальному розмірі 43383,68 грн. Отже, суд приходить до висновку, що встановивши у Договорі №1002014399201 від 11.11.2021 сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту щомісячними платежами банк не повідомив, за які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику. Розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що вказані умови кредитного договору є несправедливими. При цьому, згідно зрозрахунком заборгованості за комісією, вона складає 43383,68 грн., що є суттєвим порівняно з розміром заборгованості відповідача за кредитом у розмірі 59582,78 грн., тому, таку умову договору, вочевидь, не можна визнати справедливою та розумною. Водночас АТ «ПУМБ» не було позбавлене можливості надати докази на підтвердження справедливості умов договору щодо встановленої комісії, зокрема, з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються позичальнику за таку плату. Наявні в матеріалах справи документи взагалі не містять будь-якого опису послуг, за які банком встановлена комісія. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги АТ «ПУМБ» про стягнення з відповідача заборгованості за комісією у розмірі 43383,68 грн. Згідно з наданим банком розрахунком у рахунок сплати щомісячної комісії були зараховані кошти, сплачені [PERSON] , у загальній сумі 5417,22 грн (платежі здійснювалися: 11.12.2021 р., 11.01.2022 р., 11.02.2022 р.) (а.с.33-34). Оскільки умови укладеного договору щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту є нікчемними, зарахована банком сума в рахунок сплати такої комісії у сумі 5417,22 грн. підлягає віднесенню на погашення основної суми боргу. Щодо стягнення процентів за користування кредитом. Згідно з частиною першою статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Аналізуючи положення ч.1 ст. 638, ст. 1054, ст. 1048, 1049 ЦК України та інші норми цивільного закону можна зробити висновок, що істотними (основними) умовами кредитного договору є предмет - грошові кошти (кредит), проценти за користування кредитом та строк, на який надається кредит. Умови щодо суми кредиту та розміру процентів становлять основне грошове зобов`язання у кредитному договорі, яке має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Кредитний договір може містити й інші (додаткові) умови, які випливають з його змісту та не суперечать закону, зокрема умови щодо відповідальності сторін, зміни процентної ставки під час строку кредитування, надання кредитодавцем додаткових та супутніх послуг тощо. Відповідно до ч.2, ч.3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» (Закон №1734- VІІІ) до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець зобов`язаний надати споживачу інформацію щодо умов кредитування для прийняття споживачем усвідомленого рішення. Така інформація серед іншого має містити порядок повернення кредиту та сплати процентів, власних комісій та інших платежів (за наявності) згідно Графіку платежів, а також попередження про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, що застосовуються чи стягуються у разі невиконання зобов`язання за договором. Згідно з ч.3 ст. 12 Закону №1734- VІІІ забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем денної процентної ставки, реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача. Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим законом, є нікчемними (ч.5 ст. 12). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до правового висновку Верховного Суду у справі №363/1834/17 від 13.07.2022 сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим ст.3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (п. 6 ч. 1 вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням. У частині 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім цього, пунктом 6 розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (Закон № 3498-ІХ від 22.11.2023, набрав чинності 24.12.2023) забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що умовами договору сторони визначили процентну ставку за користування кредитними коштами. Оскільки відповідачем допущена заборгованість за вище згаданими кредитами, то з нього підлягають стягненню і проценти за кредитним договором №2001245762901 від 12.02.2019 в розмірі 37211,13 грн. та за кредитним договором №1002014399201 від 11.11.2021 в розмірі 18,9 грн. Згідно з приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного, та оскільки судом встановлено безпідставність вимог позивача про стягнення комісії за кредитним договором №1002014399201 від 11.11.2021, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитними договорами №2001245762901 від 12.02.2019 та №1002014399201 від 11.11.2021 підлягають частковому задоволенню, а саме: за кредитним договором №2001245762901 від 12.02.2019 в розмірі 86778,84 грн., з яких: 49567,71 грн. заборгованість за кредитом; 37211,13 грн. заборгованість процентами; 0 грн. заборгованість за комісією; за кредитним договором №1002014399201 від 11.11.2021 в розмірі 54184,46 грн., з яких: 54165,56 грн. заборгованість за кредитом; 18,9 грн. заборгованість процентами. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених відносно них позовних вимог. З огляду на часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитними договорами, а саме у розмірі 140963,30 гривень, суд вирішує стягнути на користь позивача з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог:140963,30 *2422,40/189764,2 = 1799,44 грн.

Outcome: partial