Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , [INFO] , мешканець [ADDRESS] , звернувся до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , мешканця [ADDRESS] , та [PERSON] , мешканки [ADDRESS] , про припинення права спільної часткової власності на будинок та земельну ділянку. Позов мотивований тим, що 27 червня 1990 року позивач набув у власність 1/2 частину домоволодіння, розташованого у [ADDRESS] , на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Кун И.П, та зареєстрованого в реєстрі №2-3847. У подальшому 23 серпня 2001 року позивач змінив прізвище та ім`я, що підтверджується свідоцтвом про переміну прізвища, імені, по батькові серії [NUMBER] . За довідкою КП «Берегівське бюро технічної інвентаризації Берегівської міської ради» від 11.11.2025 року №1062 житловий будинок по [ADDRESS] зареєстрований на праві спільної часткової власності; при цьому 1/2 частина належить позивачу, а інші частини - відповідачам. Окремі приміщення у будинку фактично використовуються як відокремлені квартири, позивач проживає у належній йому частині з 90-х років та має намір привести право фактичного користування у відповідність до правовстановлюючих документів. Позивач вказав, що домовитися із співвласниками щодо позасудового поділу домоволодіння та земельної ділянки не вдалося, оскільки їхнє місце знаходження і проживання йому невідоме. Перебування об`єкта у спільній власності, на думку позивача, унеможливлює проведення реконструкції чи капітального ремонту та створює перешкоди у користуванні належною йому частиною. Зазначив також, що під будинком знаходиться земельна ділянка площею 0,1846 га, яка перебуває у спільній сумісній власності позивача та відповідачів, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку Серія ЯД №542196 від 30.07.2008. У зв`язку з цим, позивач просить припинити право спільної власності та визнати за ним право власності на належні йому частини. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 22 грудня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Берегівського районного суду від Закарпатської області від 16 січня 2026 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, при цьому згідно поданої заяви просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином відповідно до вимог ЦПК України. При цьому, судом на адресу відповідачів неодноразово надсилались судові повістки за відомими місцями їх проживання, а також здійснювалося повідомлення шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, однак будь-яких заяв, клопотань чи повідомлень про поважні причини неявки до суду не надходили. За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Перевіривши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивачка посилалася, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що згідно договору дарування, який посвідчений державним нотаріусом Кун И.П., зареєстрованого в реєстрі за №2-3847 вбачається, що [PERSON] набув у власність 1/2 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про переміну прізвища, імені по батькові Серії [NUMBER] від 23.08.2001 року встановлено, що [PERSON] , [INFO] , перемінив своє прізвище та ім`я на « [PERSON] ». Згідно довідки від 11.11.2025 року №1062 виданої КП «Берегівське бюро технічної інвентаризації Берегівської міської ради» житловий будинок по [ADDRESS] зареєстровано на праві спільної часткової власності за громадянином [PERSON] на підставі договору дарування від 27.06.1990 року та 1/2 частина домоволодіння складають кквартира №1, яка належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.03.1994 року за № [NUMBER] та кварта №2, яка належить [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.12.1994 року за №884-ж. Відповідно до державного акту на право власності №542196 від 30.11.2008 року встановлено, що земельна ділянка, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 0,1846 га належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з положенням ст. 357 ЦК України, співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїми коштами за згодою усіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно зі ст. 316, 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, у межах, встановлених законом. За приписами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зі ст. 355 ЦК України майно може належати на праві спільної власності двом або більше особам. Спільна власність є частковою або сумісною (ч. 1 ст. 355 ЦК України). Положеннями ст. 356 ЦК України визначено, що спільною частковою власністю є власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Аналіз положень ст.ст. 183, 358, 364 ЦК України, приводить до висновку, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Згідно з постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.05.2021року у справі № 501/2148/17, визначено, що при поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками,і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності,як правило,зберігаються,а припиняються лише для співвласника,частка якого виділяється.Винятком з цього правилає ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам,-тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовом про захист права приватної власності» зазначено, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про поділ спільного майна або виділ з нього частки. За змістом ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю; у разі поділу спільного майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Питання виділу (поділу) житлового будинку, що перебуває у спільній частковій власності, вирішується з урахуванням технічної можливості утворення ізольованих частин (квартир) із самостійними виходами та відповідності розміру (вартості) виділюваної частини частці співвласника. Такий підхід узгоджується з роз`ясненнями, викладеними у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, яке регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», а також із правовими висновками Верховного Суду щодо визначальності співвідношення часток та технічної можливості виділу. Щодо земельної ділянки суд враховує, що згідно зі ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 ЦК України у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду до набувача переходить право власності (користування) на земельну ділянку, на якій вони розміщені, у межах та на умовах, встановлених для попереднього землевласника, без зміни її цільового призначення. Підстави та порядок переходу прав на земельну ділянку при переході права власності на нерухомість відображають принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній об`єкта нерухомості, що підтверджено правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду (зокрема, у постановах від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 та від 16.06.2020 у справі №689/26/17). Відповідно до ст. 89 Земельного кодексу України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності громадянам у випадках, передбачених законом. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній сумісній власності, здійснюються за договором або законом; співвласники мають право на поділ земельної ділянки або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, встановлених законом. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності за правилами ст. 89 ЦПК України та

Outcome: approved