Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

У грудні 2025 року представник ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» звернувся до суду із вказаним вище позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за заявою-договором № 0033204 від 07.06.2019 року у розмірі 26 310,31 грн., яка складається з: 19 422,31 грн. заборгованість за тілом кредиту; 5 808,61 гривень - заборгованість за процентами; 186,64 гривень 3% річних за користування грошовими коштами за період з 26.11.2021 р. по 23.02.2022 р.; 892,75 гривень - інфляційних втрат за період з 26.11.2021 р. по 23.02.2022 р. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.06.2019 року між відповідачем та АТ «РВС БАНК» було підписано Заяву-Договір № 0033204 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. За умовами договору позичальник отримав споживчий кредит шляхом перерахування на картковий рахунок 30 769,23 грн. зі строком дії 24 місяців та сплатою 18 % річних за користування кредитними коштами. Вказує на те, що 26.11.2021 року між банком та ТОВ «ФК «Паріс» укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого товариство набуло право вимоги заборгованості за кредитним договором, укладеним з [PERSON] . Посилається на те, що через неналежне виконання відповідачем зобов`язання станом на 09.12.2025 року утворилась заборгованість у розмірі 25 230,92 грн. У зв`язку з простроченням боржника відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 7.7.2.17 Публічної пропозиції позивачем нараховано 3 % річних за користування кредитними коштами та інфляційні втрати за період з 26.11.2021 року по 23.02.2022 року. В судове засідання представник позивача ТОВ «ФК Паріс» не з`явився, однак надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити і справу розглянути у відсутності їх представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час і місце розгляду справи, причину неявки в судове засідання не повідомила і не просила суд відкласти розгляд справи, відзиву на позов не подала. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 07.06.2019 року [PERSON] звернулася до АТ «РВС Банк» з метою отримання банківських послуг. Цього ж дня відповідачем підписано заяву-договір № 0033204 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, яку засвідчено особистим підписом. Підписанням зазначеної заяви-договору відповідач акцептувала укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщено на сайті банку і приєднався до умов договору. За умовами укладеного договору відповідачу надано споживний кредит шляхом перерахування на картковий рахунок у сумі 30 769,23 грн зі строком дії кредиту 24 місяців; плата за користування кредитом у вигляді процентів є фіксованою та складає 18 % річних; разова комісія при видачі кредиту становить 769,23 грн.; щомісячна комісія за супроводження кредиту 923,80 грн. Додатком № 1 до заяви-договору № 0033204 від 07.06.2019 року є графік платежів та розрахунок загальної вартості споживчого кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки (з урахуванням вартості всіх супутніх послуг), які містять особистий підпис позичальника. У день підписання заяви-договору № 0033204 [PERSON] отримала платіжну картку № [NUMBER] , яку відкрито згідно з умовами заяви-договору. Банк зобов`язання за кредитним договором виконав. 07.06.2019 року грошові кошти в сумі 30 769,23 грн. зараховано АТ «РВС Банк» на картковий рахунок відповідачки, про що свідчать копії меморіальних ордерів № 5209 та № 5210 від 07.06.2019 року. 26 листопада 2021 року між АТ «РВС Банк» та ТОВ «ФК «Паріс» укладено договір про відступлення права вимоги № 26/11/2021-1, за умовами якого первісний кредитор АТ «РВС «Банк» у порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України, відступило (передало), а новий кредитор ТОВ «ФК «Паріс» прийняло (набуло) права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами, зазначеними у додатку № 1 до цього договору, зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є невід`ємною частиною, які укладені між АТ «РВС Банк» та боржниками. З додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги від 26 листопада 2021 року вбачається, що АТ «РВС Банк» відступило ТОВ «ФК «Паріс» право вимоги до [PERSON] за договором № 0033204 від 07.06.2019 року на загальну суму заборгованості 39 077.12 грн. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, станом на 09 грудня 2025 року за кредитним договором № 0033204 утворилась заборгованість у розмірі 25 230,92 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 19 422,31 грн.; заборгованість за процентами 5 808,61 грн. У зв`язку з простроченням грошового зобов`язання в сумі 25 230,92 грн позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 7.7.2.17. Публічної пропозиції нараховано: 186,64 грн 3 % річних за користування грошовими коштами за період з 26.11.2021 року по 23.02.2022 року та 892,85 грн. інфляційних втрат за період з 26.11.2021 року по 23.02.2022. 26 листопада 2021 року ТОВ «ФК «Паріс» звернулося до відповідача з письмовою вимогою про усунення порушення кредитного зобов`язання, в якій товариство вимагало погасити наявну заборгованість протягом 30 днів з моменту отримання вимоги із зазначенням відповідних банківських реквізитів кредитора. [PERSON] до банківської установи із заявою про розірвання кредитного договору чи закриття карткового рахунку не зверталася. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. За приписами ст. 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Приписами ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Проаналізувавши наведені норми та обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Паріс» про стягнення заборгованості, проте, невірно визначив її складові та загальну суму боргу. Встановлено, що 07.06.2019 року [PERSON] звернувся до АТ «РВС Банк» з метою отримання банківських послуг. Цього ж дня відповідачка підписала заяву-договір про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), в якій сторонами були узгоджені наступні умови: тип кредиту споживчий; сума кредиту 30769,23 грн; строк дії кредиту 24 місяців; процентна ставка фіксована, 18 % річних; разова комісія при видачі кредиту 769,23 грн.; щомісячна комісія за супроводження кредиту 923,08 грн. Тобто, у заяві-договорі чітко визначено істотні умови кредитування, з якими погодився відповідач. Крім того, встановлено, що [PERSON] отримала грошові кошти та користувалася ними. Перерахування кредитних коштів позичальнику підтверджено належними письмовими доказами. Разом з тим, встановлено, що через неналежне виконання відповідачкою [PERSON] зобов`язання за кредитним договором утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з неї. Визначаючи розмір заборгованості за тілом кредиту та відсотками, який підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з того, що за розрахунком позивача, протягом строку дії договору позивачка погашала тіло кредиту і сума боргу за ним становила 19 422,31 грн. Позивач визначив для розрахунку суми боргу за відсотками період з 07.06.2019 року (дати укладення кредитного договору) по 26.11.2021 року (дати укладення договору про відступлення права вимоги). Разом з тим, суд не погоджується з визначеним позивачем періодом нарахування відсотків за користування коштами, зважаючи на те, що за умовами заяви-договору від 07.06.2019 року строк дії кредитного договору становить 24 місяці, отже після спливу визначеного договором строку кредитування (07.06.2021 року) позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитними коштами. Таким чином, відсотки у фіксованому розмірі 18 % річних мали нараховуватися лише за період строку дії договору з 07.06.2019 року по 07.06.2021 року. Із розрахунку заборгованість відповідачки по відсотках встановлено, що позивачем нараховано загальну суму в розмірі 9 806,73 грн. за період з 0708.07.2019 року по 26.11.2021 року. Враховую сите, що підстав для нарахування відсотків після 07.06.2021 року немає, тому нараховані відсотки за це період в сумі 5506,47 грн. з відповідача стягненню не підлягають. Крім того, враховуючи, що відповідачкою проводилася сплата відсотків в сумі 3998,12 гривень, загальний залишок заборгованості за процентами складає 302,14 грн. (9806,73-3998,12-5506,47). Вирішуючи вимоги про стягнення з відповідача штрафних санкцій, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд враховує наступне. Встановлено, що заява-договір від 07.06.2019 року, підписана [PERSON] , є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Згідно п. 7.7.2.17 Публічної пропозиції, клієнт зобов`язується сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитними коштами до повного фактичного виконання клієнтом зобов`язань за споживчим кредитом. При цьому розмір процентів для клієнта, який прострочив виконання зобов`язання за споживчим кредитом згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, встановлюється на рівні процентної ставки за користування кредитними коштами, яка визначена умовами заяви-договору. Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів позову про те, що з умовами у редакції, наданій суду, ознайомилася і погодилася відповідачка, підписуючи заяву-договір про надання банківської послуги, який є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, а також того, що наведена Публічна пропозиція на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містила умови щодо встановлення відповідальності у вигляді штрафних санкцій за порушення зобов`язання саме у зазначених в цьому документі розмірі і порядку нарахування. При цьому суд виходить з того, що у заяві-договорі від 07.06.2019 року, підписаній позикодавцем та позичальником, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді річних відсотків та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання із визначенням їх розміру. За таких обставин суд вважає, що позивачем не надано підтверджень про конкретно запропоновані відповідачу умови надання та обслуговування кредитних продуктів, беручи до уваги відсутність у заяві-договору домовленості сторін про сплату штрафних санкцій за несвоєчасне погашення кредиту. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність відповідно до положень ст. 625 ЦК України щодо розміру відсотків за прострочення виконання договірних зобов`язань. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц. Крім того, наданий позивачем розрахунок нарахування 18 % річних та інфляційних втрат проведено не первісним кредитором АТ «РВС Банк», а новим кредитором ТОВ «ФК «Паріс», яке за договором про відступлення права вимоги набуло право вимоги до боржника. Однак, слід зазначити, що згідно з п. 1.2 договору про відступлення права вимоги від 26.11.2021 року право вимоги за кредитними договорами відступається в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, включаючи: право вимоги основної суми заборгованості за кредитним договором; право вимоги суми нарахованих процентів за кредитним договором, строк платежу по яких настав на дату укладення цього договору; процентів; штрафів, пені. Таким чином, оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 19 724,45 грн., в тому числі 19422,31 грн. заборгованість за тілом кредиту та 302,14 грн. заборгованість по відсотках. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачки на користь позивача понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн.

Outcome: partial