Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

16.12.2025 року до Новобузького районного суду Миколаївської області звернувся представник ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ КОЛЕКТ» Варшавський К.А. з позовом до [PERSON] , у якому просив стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ КОЛЕКТ» заборгованість за кредитним договором № 3384888 від 12.01.2023 року у розмірі 35138,51 гривень, та судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме: судовий збір у розмірі 2422,40 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 9000,00 гривень. Позов мотивував тим, що 12.01.2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено Договір №3384888 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Згідно з розділом 1 Кредитного договору, ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» зобов`язується надати Позичальнику грошові кошти (кредит) у сумі 7000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Кредит надається строком на 360 днів, стандартна процентна ставка 1,99% на день. ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» належним чином виконало свої зобов`язання за договором, надавши Позичальнику грошові кошти шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № [NUMBER] (саме цю картку Позичальник зазначив при оформленні кредиту). Відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання за Кредитним договором, допускаючи прострочення сплати чергових платежів, сплачуючи платежі не в повному обсязі та/або не сплачуючи їх взагалі, що призвело до виникнення простроченої заборгованості. Останній платіж відповідачка здійснила 14.03.2023 року в сумі 4179 грн. Здійснюючи платежі, Відповідачка своїми конклюдентними діями підтвердила прийняття умов укладеного Кредитного договору, який створив для неї цивільні права та обов`язки. 26.10.2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «Фінансова компанія «ПРОФІТ» було укладено договір № 26102023, відповідно до якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» відступило на користь ТОВ «Фінансова компанія «ПРОФІТ» права вимоги за договорами до позичальників, зокрема, за кредитним договором №3384888 від 12.01.2023 року. 09.09.2025 року між ТОВ «Фінансова компанія «ПРОФІТ» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ КОЛЕКТ» було укладено договір № ДО-20250909/001, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «ПРОФІТ» відступило на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ КОЛЕКТ» права вимоги за договорами до позичальників, зокрема за кредитним договором №3384888 від 12.01.2023 року. Отже, ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ КОЛЕКТ» наділено правом вимоги до відповідача за кредитним договором №3384888 від 12.01.2023 року. [PERSON] свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, у результаті чого станом на день звернення з позовною заявою утворилася заборгованість у загальній сумі 35138,51 гривень, яка складається із: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 6999,98 гривень; заборгованості за нарахованими відсотками у розмірі 28138,53 гривень. За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 16.12.2025 року матеріали справи передані до провадження судді Вжещ С.І. З метою визначення підсудності суддею Вжещ С.І. 17.12.2025 року через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» було зроблено запит про місце реєстрації [PERSON] . Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 2139986 від 17.12.2025 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 19.12.2025 року відкрито провадження у справі та призначено вказану справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін до розгляду на 07.01.2026 року о 11:30 годині, у якому було оголошено перерву до 10:00 години 26.01.2026 року та до 11:45 години 11.02.2026 року. 06.01.2026 року на електронну адресу суду від представника відповідача [PERSON] , адвоката Сікорської І.С. надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позовні вимоги не обґрунтовані та безпідставні. В матеріалах справи відсутні докази переходу права вимоги від первісного кредитора до Позивача, зокрема відсутні договори факторингу (уступки права вимоги) з усіма сторінками, реєстри боржників, акти приймання передачі та докази оплати за договорами факторингу. Наявні в матеріалах справи витяги з реєстрів боржників не містять підпису посадової особи і відтиску печатки первісних кредиторів, а підписані лише Позивачем, а тому не є належними доказами у справі, оскільки їх зміст може бути змінено в односторонньому порядку та викладено в зручній для позивача формі, що не відповідає оригіналу. Отже, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що підтверджували б наявність у ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС» права вимоги до [PERSON] , відповідно право на позов взагалі відсутнє. В матеріалах справи відсутній кредитний договір № 3384888 підписаний відповідачем за допомогою одноразового цифрового підпису. В справі наявна лише роздруківка договору, не підписана ні власноручним ні цифровим підписом, відповідно докази укладення кредитного договору відповідачем взагалі відсутні. Крім того, в матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи, зокрема копії меморіальних ордерів, заяв на видачу готівки, платіжних доручень, тощо, на підтвердження перерахування на рахунок [PERSON] грошових коштів. Надані позивачем довідки не є належними та допустимими доказами оскільки не містять реквізитів отримувача, зокрема його рахунку. З наданих позивачем ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС» додатків до позовної заяви, неможливо встановити отримання відповідачем від кредитодавця кредитних коштів, дійсний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором, періоди за які така заборгованість була нарахована, суми та часу внесення відповідачем платежів тощо. Крім того, позивачем нараховано заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного Договору з порушенням приписів ст. 1048 ЦК України. Відсотки за користування кредитними коштами, нараховані ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «СІТІ ФІНАНС» поза межами строку кредитування не підлягають стягненню, оскільки вони нараховані поза межами строку кредитування. Отже, в кредитному договорі чітко визначено суму процентів, а позивачем неправомірно нараховано проценти поза строком кредитування. Встановлення сторонами договору розміру відсотків за несвоєчасно виконані зобов`язання за кожен день прострочки є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором. З урахуванням наведеного, вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за кредитом, нарахованих внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, задоволенню не підлягають. Отже, навіть за умови наявності підстав для задоволення позову відсотки мають бути зменшені, оскільки вони майже в чотири рази перевищують розмір заборгованості за тілом кредиту. Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що позивач стверджує про оплату відповідачем 8497,29 грн., які зараховані в рахунок оплати процентів. Отже, відповідач вже отримав плату по кредиту і додатково заявляє вимоги про стягнення процентів. Крім того, є необгрунтованою вимога позивача про відшкодування витрат на правову допомогу у сумі 9000,00 грн. Витрати на правову дорпомогу є неспівмірними зі складністю справи, часом, витраченим на виконання робіт, обсягом виконаних робіт та ціною позову. Категорія справи про стягнення заборгованості за кредитним спором є нескладною та є типовою. Позовна заява складається з 5 аркушів, є типовою (шаблоною), додатки до позовної заяви це копії, яких не багато, складні розрахунки відсутні. Витяг з акту про надання правової допомоги не містить посилання на конкретну справу, в межах якої надавалася правова допомога, в ньому лише вказано номер заявки. З урахуванням викладеного підстави для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 9000,00 гривень відсутні. 07.01.2026 року на електронну адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що відзив відповідача за своєю структурою та змістом переважно складається з загальних міркувань, декларативних тверджень та вибіркових цитувань судової практики, які не спрямовані на реальне спростування позовних вимог, а мають на меті створення уявного сумніву щодо очевидних та належним чином доведених обставин справи. Відзив не містить заперечень щодо фактичного отримання коштів, доказів відсутності платежів, альтернативного розрахунку, доказів недійсності правочину, доказів відсутності права вимоги у Позивача. Відповідач у відзиві намагається звести правовий аналіз кредитного договору виключно до питання наявності паперового підпису, ігноруючи той факт, що електронна форма договору є повноцінною та самостійною формою цивільного правочину, прямо передбаченою законодавством України. Навпаки, законодавець прямо встановив, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, за умови дотримання процедури ідентифікації особи. Саме така процедура була дотримана у цій справі: відповідач зареєструвався в інформаційній системі, пройшов ідентифікацію, отримав SMS-код, ввів цей код, після чого отримав грошові кошти. Верховний Суд у низці рішень наголошує, що оспорювання електронного договору після фактичного користування коштами є проявом недобросовісної поведінки сторони. Цей підхід узгоджується з принципом добросовісності, закріпленим у статті 3 ЦК України. Факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується платіжними документами, частковими платежами та не заперечується відповідачем по суті. Відповідач не заявляв вимог про повернення коштів як безпідставно отриманих, здійснював часткові платежі та користувався кредитними коштами протягом визначеного строку. У відзиві відповідач намагається створити враження, що відступлення права вимоги складною та формалізованою процедурою, яка нібито потребує додаткового підтвердження з боку боржника. Однак цивільне законодавство України виходить з іншої логіки, а саме, боржник не є стороною договору факторингу, не має впливу на дійсність такого договору, обсяг прав боржника не змінюється внаслідок заміни кредитора. Відповідач, маючи реальну можливість подати власний розрахунок, надати докази неотримання коштів, заявити вимоги про визнання договору недійсним, оскаржити дії первісного кредитора, не скористався жодною з цих можливостей, натомість обрав шлях абстрактних і декларативних заперечень. Такий спосіб захисту свідчить не про наявність реального спору, а про спробу використати процес як інструмент ухилення від виконання грошового зобов`язання. На підставі викладеного представник позивача просив: визнати доводи, викладені у відзиві відповідача, такими, що не спростовують позовні вимоги та мають ознаки зловживання процесуальними правами; врахувати викладені правові позиції під час ухвалення рішення; позовні вимоги ТОВ «ФК «СІТІ КОЛЕКТ» задовольнити у повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, направив до суду письмову заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник відповідача адвокат Сікорська І.С. в судове засідання 26.01.2026 з`явилась в режимі відеоконференції, але не встигла надати пояснення у зв`язку з виникненням технічних проблем, після перерви, яка оголошена до 11.02.2026 не з`явилась. Суд, вивчивши доводи позовної заяви , відзиву та відповіді на відзив, а також дослідивши додані письмові документи в їх сукупності, приходить до наступного висновку. В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В силу ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що 12 січня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачкою [PERSON] було укладено кредитний договір № 3384888, за умовами якого: сума кредиту - 7000 грн 00 коп. Договір підписаний з боку відповідача електронним підписом одноразовим ідентифікатором Е066. Згідно п. 1.3. Договору Строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. Детальні терміни повернення (дати) повернення кредиту та сплати процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі іменується Графік платежів), що є Додатком №1 до цього Договору. Графік платежів розраховується з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки, виходячи з припущення, що Клієнт виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в Договорі. 1.3.1. Строк кредиту, а також термін (дата) повернення (виплати) кредиту, встановлені Договором, можуть бути змінені (продовжені) за письмовою згодою Сторін, шляхом підписання Сторонами додаткового договору до цього Договору. Згідно п. 1.4. Тип процентної ставки - фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти на таких умовах: 1.4.1. Стандартна процента ставка становить 1,99% в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього Договору. 1.4.2. Знижена процентна ставка становить 1,99% в день. Згідно п. 1.5. Договору, Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення Договору складає: 1.5.1. за стандартною ставкою за весь строк кредиту 29 653,85% річних. 1.5.2. за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 29 653,85% річних. Згідно п. 1.6. Договору, Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення Договору складає: 1.6.1. за стандартною ставкою 57148,00 грн. 1.6.2. за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої ставки 57148,00 грн. Пунктом 4.1. Договору передбачено, що Сторони домовилися, що повернення (виплата) кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з Графіком платежів, крім випадку, визначеного в п.4.3. Договору. Пунктом 4.3. Договору передбачено, що У разі направлення Клієнтом коштів з метою повернення в повному обсязі або частково заборгованості за кредитом, в тому числі але не виключно, достроково або при наявності прострочення, проценти за фактичний термін користування кредитом повинні бути сплачені до моменту такого повернення. При цьому, якщо коштів, що направляються на повернення кредиту, не достатньо для повної сплати процентів за його користування, то вважається що строк сплати таких процентів настав і кошти в першу чергу направляються на повернення цих процентів, з урахуванням черговості передбаченої пунктом 4.6. цього Договору. Згідно п. 4.6. Договору Клієнт здійснює платежі за Договором у розмірі та у строки визначені цим Договором. У разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за цим Договором у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у черговості згідно зі ст.19 Закону України «Про споживче кредитування, а саме: 4.6.1. у першу чергу здійснюються платежі з повернення простроченої суми Кредиту та прострочені проценти за користування кредитом. 4.6.2. у другу чергу сплачується сума кредиту та проценти за користування кредитом; 4.6.3 у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до Договору. Згідно п. 4.7. Договору Зарахування грошових коштів на виконання зобов`язань Клієнта при здійсненні оплати процентів та закриття цього Договору до дати строку кредиту, зазначеного в п.1.3. Договору, здійснюється в такій послідовності: у першу чергу сплачуються проценти згідно з Графіком платежів за цим Договором; у другу сплачується сума Кредиту, яка підлягає сплаті у строк, визначений п.1.3 цього Договору; у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору. Відповідно до п. 2.1. Договору Товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту з використанням реквізитів платіжної картки № [NUMBER] або іншої платіжної картки Клієнта, реквізити якої надані Клієнтом Товариству з метою отримання кредиту у випадку не можливості зарахування платежу на зазначену платіжну карту з будь-яких причин, які не залежать від Товариства (в тому числі, але не виключно у випадку відсутності авторизації платіжної картки) Одночасно з укладенням договору відповідачка підписала паспорт споживчого кредиту, тобто вона була ознайомлена з інформацією про умови кредитування та вартість кредиту . В матеріалах справи також є Правила надання коштів у позику, в тому числі та на умовах фінансового кредиту ТОВ «Лінеура Україна» (в редакції від 14.06.2021). 12 січня 2023 року кредитні кошти в сумі 7000 грн 00 коп. за кредитним договором №3384888 від 12 січня 2023 року були перераховані відповідачу шляхом зарахування на карту № [NUMBER] , що підтверджується листом за підписом директора ТОВ «Пейтек Україна». Відповідно до копії розрахунку заборгованості за кредитним договором №3384888 від 12 січня 2023 року, наданого ТОВ «Лінеура Україна», станом на 26 жовтня 2023 року загальна заборгованість відповідача становить 35138,51 гривень, з них: 6999.98 гривень - заборгованість по основній сумі кредиту; 28138,53 гривень - заборгованість за відсотками . 26 жовтня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Профіт» було укладено договір відступлення прав вимоги № 26102023, відповідно до якого ТОВ «Лінеура Україна» передало (відступило) ТОВ «Фінансова компанія «Профіт» належні йому права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників . 09 вересня 2025 року між ТОВ «Фінансова компанія «Профіт» та ТОВ «Фінансова компанія «Сіті колект» було укладено договір факторингу № ДО-20250909/001, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Профіт» передало (відступило) ТОВ «Фінансова компанія «Сіті колект» належні йому права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Цього ж дня між сторонами був складений акт приймання-передачі документації за договором факторингу. ТОВ «Фінансова компанія «Сіті колект» здійснило оплату за відступлення права вимоги згідно з платіжною інструкцією кредитного переказу коштів № 1 від 17.09.2025 . Відповідно до копій Реєстру боржників до договору факторингу № ДО-20250909/001 від 09 вересня 2025 року та відповідного витягу з Реєстру, ТОВ «Фінансова компанія «Сіті колект» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №3384888 від 12 січня 2023 року у розмірі 35138,51 гривень, з них: 6999.98 гривень - заборгованість по основній сумі кредиту; 28138,53 гривень - заборгованість за відсотками . Між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. На момент розгляду справи відповідачка не надала суду жодних доказів сплати зазначеної заборгованості, а також не надала доказів належного виконання зобов`язань перед первісним кредитором. Щодо укладення електронного договору про споживчий кредит. Загальні вимоги до чинності правочину визначено статтею 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам; волевиявлення сторін має бути вільним та відповідати їхній внутрішній волі; правочин вчиняється у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину не встановлена прямо, але одна зі сторін чи інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на визначених законом підставах, такий правочин може бути визнано судом недійсним. Відповідно до статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір це домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, оформлена в електронній формі. Такий договір укладається й виконується у порядку, передбаченому Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону «Про електронну комерцію», за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний електронний документ з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, вважається оригіналом такого документа. Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення до нього. За умови надання доступу до таких документів їх включення не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положення статті 12 зазначеного Закону передбачають, що електронний правочин вважається підписаним у разі використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису; електронного підпису у вигляді одноразового ідентифікатора (SMS-коду чи іншого засобу), що дозволяє ідентифікувати користувача; аналога власноручного підпису (факсиміле) за письмовою згодою сторін. Абзацом другим частини другої статті 639 ЦК України встановлено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою сторін, вважається укладеним у письмовій формі. Суд встановив, що 12 січня 2023 року відповідачка у власному особистому кабінеті на офіційному вебсайті ТОВ «Лінеура Україна» добровільно та усвідомлено подала заявку на отримання кредиту. Ця електронна заявка зберігається в особистому кабінеті відповідача на сайті кредитодавця. Після подання заявки ТОВ «Лінеура Україна» надіслало відповідачу одноразовий цифровий код (ідентифікатор) через SMS. Введення відповідачкою цього одноразового пароля слугувало підтвердженням акцепту згоди на укладення кредитного договору № 3384888 від 12 січня 2023 року в електронній формі. Отже, між відповідачкою та первісним кредитором було укладено електронний кредитний договір на умовах, відображених у файлах особистого кабінету (текст договору та Правила кредитування). Відповідно до законодавства України, оформлення споживчого кредиту онлайн із використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання договору в письмовій (традиційній) формі власноручним підписом. З матеріалів справи вбачається, що перед укладенням договору відповідач отримав проєкт кредитного договору з усіма додатками в електронному вигляді та ознайомився з його умовами та Правилами надання фінансових кредитів ТОВ «Лінеура Україна», розміщеними на сайті кредитодавця. Це відповідає вимогам ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», згідно з якими кредитодавець завчасно надає споживачу повну інформацію для прийняття ним обґрунтованого рішення (зокрема, безоплатно надається паспорт споживчого кредиту у визначеній законом формі). Отже, відповідач мав можливість повно і належно ознайомитися з умовами кредитування до моменту укладення договору, що підтверджує усвідомленість його волевиявлення. Згідно з умовами самого Кредитного договору, він містить усі істотні умови та укладений у спосіб та формі, що відповідають вимогам закону. Договором прямо передбачено, що визнання недійсними, нікчемними чи неукладеними окремих його частин або додатків (включно з Правилами) не тягне недійсності чи неукладеності всього договору в цілому. Отже, електронний договір є юридично чинним і обов`язковим для сторін. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором (кодом) по суті є різновидом удосконаленого електронного підпису. Він полягає у використанні алфавітно-цифрового коду, надісланого підписантові через засоби зв`язку (SMS, електронну пошту тощо), для підтвердження волі укласти договір. Такий спосіб автентифікації широко застосовується, зокрема, у сфері мікрокредитування. Дійсність укладення договорів за допомогою ЕЦПО неодноразово підтверджувалася в судовій практиці. Так, у постанові Верховного Суду у справі № 524/5556/19 від 12.01.2021 зроблено висновок, що підписання договору одноразовим паролем-ідентифікатором є належним способом волевиявлення: договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний згідно зі ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Аналогічну правову позицію щодо можливості укладення цивільних правових договорів в електронній формі висловлено у постанові ВС від 16.12.2020 у справі № 561/77/19, де зазначено, що якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому такої форми (ч. 2 ст.639 ЦК України), а будь-який договір, укладений на підставі ЦК України, може мати електронну форму і вважається укладеним у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Приписами статті 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, доки судом не встановлено іншого. У такому випадку відсутні будь-які дані про оспорення чи нікчемність кредитного договору, тому презумпція його чинності не спростована. Отже, всі права та обов`язки сторін за договором підлягають захисту і виконанню на загальних підставах. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що між відповідачем та первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» було належним чином укладено кредитний договір № 3384888 від 12 січня 2023 року на умовах, визначених сторонами в електронній формі. На підтвердження факту надання кредиту матеріали справи містять документ, за яким відповідачці були перераховані кредитні кошти (сума 7000,00 гривень) на вказаний нею банківський рахунок. Переказ коштів здійснювався через сертифіковані платіжні системи з дотриманням вимог безпеки (стандарт PCI DSS), що гарантує належне зарахування суми на рахунок позичальника. Відповідачка отримала обумовлені договором кошти, у зв`язку з чим зобов`язана повернути їх та сплатити встановлені договором платежі у визначені строки. Щодо відступлення права вимоги (заміна кредитора). Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним (Постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18), постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15). Позивачем на підтвердження набуття права вимоги за договором надано: копію договору відступлення прав вимоги № 26102023 від 26 жовтня 2023 року, укладеного між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Профіт» та копію договору факторингу № ДО-20250909/001 від 09 вересня 2025 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Профіт» та ТОВ «Фінансова компанія «Сіті колект», а також копію реєстру боржників до договору факторингу № ДО-20250909/001 від 09 вересня 2025 року та відповідний витяг з нього. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Доказів того, що вказані договори факторингу та відступлення прав вимог визнані недійсними не надано, а тому суд вважає, що надано докази, які підтверджують належний перехід прав вимоги до відповідача від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Фінансова компанія «Профіт», від ТОВ «Фінансова компанія «Профіт» до ТОВ «Фінансова компанія «Сіті колект». За таких підстав ТОВ «Фінансова компанія «Сіті колект» набуло статус нового кредитора за договором № 3384888 від 12 січня 2023 року до відповідача. Щоло розрахунку заборгованості та доказування її розміру. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 9.01.2020 у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Під час ухвалення рішення суд встановлює: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України). Звертаючись із позовом, ТОВ «Фінансова компанія «Сіті колект» просило суд стягнути із відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 3384888 від 12 січня 2023 року у розмірі 35138,51 гривень, з яких 6 999,98 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 28 138,53 гривень - заборгованість за відсотками. Відповідачка фактично отримала та використала кредитні кошти у розмірі 7000,00 гривень. Доказів належного виконання кредитного зобов`язання [PERSON] на користь первісного кредитора ТОВ «Лінеура Україна» матеріали справи не містять. Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором відповідає вимогам закону, є чіткими, зрозумілими, узгоджується з умовами кредитного договору, з нього встановлено розмір основного боргу, відсотки нараховані відповідно до умов кредитного договору та в період дії такого договору. Враховуючи викладене, а також те, що в ході розгляду справи знайшло своє об`єктивне підтвердження факт неналежного виконання відповідачкою умов кредитного договору, що призвело до заборгованості перед позивачем, твердження позивача не спростовані, а відтак позов є обґрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, п.п. 1, 4 ч. 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги державою. Позивачем заявлено вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 9000 грн. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач надав належні докази, а саме, договір про надання правничої допомоги № 25 від 17.10.2025, додаток № 1 до Договору про надання правової допомоги № 25 від 17.10.2025, платіжну інструкцію № 711 від 01.12.2025, заявку про надання провової допомоги № 551 від 10.11.2025 на загальну суму 15000,00 гривнь, витяг з акту про надання правової допомоги № 551 від 11.11.2025 на загальну суму 15000,00 гривень . За обставинами цієї справи не викликає сумнівів, що при розгляді справи в суді позивачу ТОВ «Фінансова компанія «Сіті колект» надавалася професійна правова допомога адвокатом Бацюк О.М. на підставі договору про надання правничої допомоги № 25 від 17.10.2025. Спірні правовідносини між сторонами у справі виникли щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. З вказаних вище наданих адвокатом документів слідує, що предметом наданої правничої допомоги є: надання усної консультації без вивчення документації; складання позовної заяви. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Разом з тим, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Зокрема, аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80) від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36) від 23.01.2014 у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 26.02.2015, у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні обґрунтованого розміру витрат на правову допомогу необхідно враховувати наступні фактори: обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення, ступінь складності та новизни правових питань, які стосуються доручення; вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання у звичайному часовому режимі; необхідність виїзду у відрядження; роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; професійний досвід, науково-теоретична підготовка, значні професійні здібності тощо. Жодний з цих факторів не має самодостатнього значення і вони підлягають врахуванню в їх взаємозв`язку щодо обставин кожного конкретного випадку. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі її витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial