Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

09 грудня 2025 року позивач через свого представника адвоката Андрусяка І.В. звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини. Позов обґрунтовує тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 18 липня 2008 року, який розірвано рішенням суду від 23 вересня 2021 року. В шлюбі в них народився син [PERSON] , [INFO] . На підставі судового наказу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 травня 2025 року на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , стягуються з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.Вказує, що з часу видачі судового наказу істотно змінились умови для стягнення аліментів, а саме, в липні 2025 року відповідач, з метою уникнення від сплати аліментів в достатньому для належного життя сина розмірі, припинив реєстрацію за собою статусу фізичної особи-підприємця та оформив трудові відносини з чинною дружиною ФОП [PERSON] , у зв`язку з чим частка його доходу є недостатньою для утримання дитини. Вказує, що для забезпечення належного утримання сина, який хворіє, потребує постійних витрат на обстеження та відповідне лікування, а також забезпечення належного рівня освіти сина потрібні значні кошти. В середньому за місяць вона витрачає 13377 гривень. Крім того, на даний час планується вступ сина до ай ті школи, вартість навчання становить 35600 гривень на рік. Враховуючи викладене, просить змінити спосіб стягнення аліментів, визначений судовим наказом Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 травня 2025 року у справі № 161/8384/25 з 1/4 частки від його заробітку (доходу) щомісячно на стягнення у твердій грошовій сумі в розмірі 10 000 гривень щомісячно до досягнення повноліття. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 23 січня 2026 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказує на безпідставність позову та просить в задоволенні позовних вимог відмовити. 30 січня 2026 року від позивача надійшла відповідь на відзив. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 липня 2008 року, який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 вересня 2021 року. Також встановлено, що в шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. На підставі судового наказу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 травня 2025 року з[PERSON] на користь [PERSON] стягується аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно з частинами 1 та 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. Ураховуючи наведене, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів. При цьому правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як на підставу для зміни способу стягнення аліментів з частки від заробітку (доходу) платника аліментів на тверду грошову суму, які стягуються з відповідача на підставі судового наказу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 травня 2025 року, покликалася на те, що за час постановлення судового наказу про стягнення з відповідача аліментів його матеріальний стан покращився. Крім того, визначений судовим наказом розмір аліментів на дитину на даний час є недостатнім, оскільки витрати на сина значно зросли. Разом з тим, позивач на підтвердження обставин щодо зміни (покращення) матеріального стану відповідача належних і допустимих доказів не надала, як і не надала будь-яких доказів, які б свідчили про погіршення свого матеріального стану, як і доказів значного покращення матеріального стану відповідача, що у розглядуваному випадку згідно з положеннями ст. 192 СК України не може бути підставою для зміни способу стягнення аліментів. У спорі про збільшення розміру аліментів, згідно вимог статті 192 СК України, підлягає доведенню саме позивачем зміна сімейного та матеріального стану платника аліментів у кращу сторону, що дозволяє йому сплачувати аліменти у більшому розмірі. Та обставина, що після видачі судового наказу [PERSON] припинив реєстрацію за собою статусу фізичної особи-підприємця не є обставиною, яка впливає на збільшення розміру стягуваних аліментів. Також як на підставу зміну розміру аліментів позивач покликається на те, що їх спільний з відповідачем син хворіє та перебуває на обліку в багатьох спеціалістів внаслідок ряду захворювань, у зв`язку з чим потребує додаткових регулярних витрат на обстеження та лікування. Крім того, син планує розпочати навчання в ай ті школі, вартість навчання становить 35600 гривень на рік. Суд вважає за необхідне наголосити, що аліменти, стягнуті на користь одного з батьків на утримання дитини, є відшкодуванням звичайних витрат спрямованих на забезпечення потреб та інтересів дитини для її повноцінного розвитку. Оплата ж навчання в приватних навчальних закладах, покриття особливих потреб (хронічні хвороби, операції, реабілітація, санаторне лікування) не є звичайними витратами, що охоплюються поняттям аліментів, а зумовлені особливими обставинами. За доведеності особливих обставин оплата навчання дитини в таких закладах, а також понесення витрат у зв`язку з лікуванням дитини, може бути підставою для стягнення додаткових витрат. З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни розміру визначених аліментів, а відтак в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed