Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

У жовтні 2025 року ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» звернулося до Арбузинського районного суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, де просить стягнути з відповідачки заборгованість в розмірі 17 563,20 грн. Також позивач просив стягнути з відповідача судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 2422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 14 березня 2024 року між ТОВ «Макс Кредит» та відповідачкою було укладено договір кредитної лінії №00-9671717 у формі електронного документа з використанням електронного підпису одноразового ідентифікатора. Відповідно до умов даного кредитного договору ТОВ «Макс Кредит» відкрило відповідачу кредитну лінію, перерахувавши на її платіжну картку № [NUMBER] грошові кошти в розмірі 6 000,00 грн, проте відповідачка не виконала зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість у розмірі 20 563,20 грн, яка складається із 6 300,00 грн - заборгованості за тілом кредиту, 11 263,20 грн заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом та 3 000 грн - заборгованості за штрафними санкціями згідно умов договору, які у позовних вимогах позивачем не заявлено щодо їх стягнення. На підставі договору факторингу від 21.10.2024 року № 21102024-МК/ЕЙС, укладеного між ТОВ «Макс Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС», позивач отримав право вимоги до відповідачки на заборгованість за договором кредитної лінії № 00-9671717 від 14.03.2024 року. З огляду на наведене, позивач звернувся до суду з метою стягнення заборгованості за Договором з відповідача. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 21.10.2025 року цивільну справу було передано за підсудністю до Баштанського районного суду Миколаївської області. Ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області від 13.11.2025 року цивільну справу було передано за підсудністю до Казанківського районного суду Миколаївської області. Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 15.12.2025 року цивільну справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та витребувано від АТ КБ «Приватбанк» інформацію щодо належності платіжної картки № [NUMBER] та зарахування на вказаний рахунок в період з 14.03.2024 року по 19.03.2024 року грошових коштів в розмірі 6 000,00 грн. В судове засідання сторони не прибули. Про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві заявлено клопотання про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримує, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач про причини своєї неявки суд не повідомила. Будь-яких клопотань про відкладення судового засідання до суду не подавала. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. В постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 Верховний Суд зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Суд вважає можливим провести судовий розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних матеріалів справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 14 березня 2024 року між ТОВ «Макс Кредит» та відповідачкою було укладено договір кредитної лінії № 00-9671717 у формі електронного документа з використанням електронного підпису одноразового ідентифікатора. Відповідно до змісту вказаного договору, кредитна лінія - це вид Кредиту, надання якого здійснюється повністю або частинами в узгоджені сторонами строки протягом строку кредитування, у якому відсутнє безумовне право Кредитодавця без попереднього повідомлення Позичальника в односторонньому порядку відмовитися від подальшого виконання взятих на себе зобов`язань, уключаючи обставини щодо погіршення фінансового стану Позичальника та/або несвоєчасного виконання ним договірних зобов`язань перед Кредитодавцем. Зі змісту п.п. 1.1-1.9 Договору вбачається, що: сума ліміту кредитної лінії складає 6 000,00 грн; строк кредитування - 360 календарних днів (останній день кредитування - 09.03.2025 року); позичальник зобов`язаний сплачувати проценти в Періодичну дату оплати процентів, а саме: на 29 березня 2024 р., та на кожний 15 день після цієї дати за фактичне користування грошовими коштами протягом строку дії кредитної лінії; тип процентної ставки - фіксована; стандартна процентна ставка складає 2,47% від суми Кредиту за кожний день користування кредитом; кредитодавець одноразово нараховує Комісію за надання кредиту у розмірі 5,00% від суми Кредиту, що складає: 300,00 грн; денна процентна ставка за цим договором при застосуванні Стандартної процентної ставки та комісії дорівнює 2,5% та розраховується в процентах з використанням такої формули: ДПС=(ЗВСК/ЗРК)/t*100%=(53652,00/6000,00)/360*100%, де ДПС - денна процентна ставка, ЗВСК- загальні витрати за кредитом, ЗРК- загальний розмір кредиту, t - строк кредитування у днях; орієнтовна реальна річна процентна ставка за стандартною процентною ставкою на дату укладання договору становить 926,43%, орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною процентною ставкою становить 59 652,00 грн. З огляду на п. 2.8 Договору вбачається, що кредитодавець зобов`язаний надати кредит 14.03.2024 року шляхом перерахування 6 000,00 грн на рахунок позичальника за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] . З огляду на п. 5.1 Договору, сума кредиту, одержана позичальником повертається ним в повному обсязі у валюті Кредиту не пізніше дня остаточного повернення кредиту, зазначеного в Графіку платежів, на поточний рахунок Кредитодавця, шляхом ініціювання переказу коштів з платіжної картки Позичальника через POS-термінал в Особистому кабінеті. Договір підписаний відповідачем електронним підписом, шляхом використання одноразового ідентифікатора: 22970. Згідно наявного електронного підпису, проставленого шляхом використання одноразового ідентифікатора: 22970, відповідачка попередньо ознайомилася з майбутніми умовами Договору, які містились у Паспорті споживчого кредиту. З довідки про ідентифікацію б/н та б/д вбачається, що [PERSON] ідентифікована. Час відправки на її адресу ідентифікатора: 14.03.2024 року о 11:15:21 на номер телефону [NUMBER] . Факт надходження грошових коштів у сумі 6 000 грн від 14 березня 2024 року на номер банківської картки [NUMBER] та її належність [PERSON] підтверджується листом АТ КБ «Приватбанк» від 29.12.2025 року № 20.1.0.0.0/7-251222/96170-БТ. З відомостей, що містяться в наданих суду копії виписки з особового рахунку за кредитним договором №00-9671717 за 21.10.2024 - 01.10.2025 та копії детального розрахунку від 24.04.2024 року заборгованість відповідачки перед позивачем становить 20 563,20 грн, в тому числі: 6 300,00 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 11 263,20 грн - прострочена заборгованість за процентами та 3 000 грн - заборгованість за штрафними санкціями. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частин 1, 3, 4, 7 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладенним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується у порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч. ч. 1 та 2 ст. 1056-1 ЦКУ процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно ч.2 ст. 625 ЦКУ боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З досліджених матеріалів справи, судом було встановлено факт укладення договору кредитної лінії між кредитодавцем та відповідачкою. Договір було укладено в електронній формі та підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідачкою. Факт укладання вказаного договору відповідачкою підтверджено інформацією АТ КБ «Приватбанк», з якої вбачається отримання грошових коштів через відкритий банківський рахунок (емітовану на ім`я відповідачки банківську картку) у розмірі 6000,00 грн. Виходячи з наведеного вище, беручи до уваги надані суду докази отримання відповідачем кредитних коштів, розрахунки заборгованості за кредитом та відсутність доказів зі сторони відповідача, які б спростовували наявну заборгованість за договором кредитної лінії № 00-9737869 від 24.04.2024 року, суд приходить до висновку, що позивачем належним чином доведено як факт укладення договору між ТОВ «Макс Кредит» та відповідачем, так і неналежне виконання останнім зобов`язань з повернення кредиту та сплати відсотків за його користування. Крім цього, судом встановлено, що 21 жовтня 2024 року між первісним кредитором та позивачем укладено Договір факторингу № 21102024-МК/ЕЙС, відповідно до умов якого позивач набув право грошової вимоги до відповідача за договором кредитної лінії. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора; зобов`язання в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно зі ст. 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Судом встановлено, що за актом приймання - передачі від 21.10.2024 року, складеного до Договору факторингу № 21102024-МК/ЕЙС від 21.10.2024 року позивач прийняв Реєстр Боржників, згідно якого, за номером: 4905 прийняв вимогу до відповідачки на заборгованість за договором кредитної лінії № 00-9671717 на суму заборгованості по тілу кредиту та відсотках в розмірі 17 563,20 грн. Згідно платіжних інструкцій від 25.10.2024 року № 13, від 30.10.2024 року № 14, від 31.10.2024 року № 15 та від 31.10.2024 року № 16 позивачем було сплачено за відступлення права вимоги за Договором факторингу № 21102024-МК/ЕЙС від 21.10.2024 року. З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що позивач також належним чином підтвердив право вимоги до відповідача. Підсумовуючи все наведене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги доведено належними та допустимими доказами, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню. За таких обставин, з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за договором кредитної лінії № 00-9671717 від 14.03.2024 року у розмірі 17 563,20 грн, що скаладється з: 6 300,00 грн - заборгованість за тілом кредиту та 11 263,20 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Щодо розподілу судових витрат. За змістом ч.1 та 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо розподілу витрат на правничу допомогу суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Частиною 3 ст. 133 ЦПК України установлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Європейський суд з прав людини у п.95 рішення від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» вказав, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У п.154 рішення ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» Суд констатував, що в кожному з поданих рахунків-фактур, виписаних адвокатом заявника, зазначено загальну вартість багатьох юридичних послуг, без уточнення вартості кожної окремої послуги. Також, Суд висловив сумнів щодо існування об`єктивної необхідності здійснення деяких витрат, зазначених у цих рахунках-фактурах, зокрема, Суд не встановив, який прямий зв`язок може існувати між, в тому числі, листуванням зі сторонами процесу і не зі сторонами процесу з судовою процедурою. При цьому, Суд нагадав, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір; тим часом сума, що її вимагав заявник, в будь-якому разі була надмірна. Представником позивача було укладено договір №20/08/25-01 від 20.08.2025 року про надання правничої допомоги з адвокатським бюро «Соломко та Партнери», додаткову угоду № 25770796408 від 11.09.2025 року та Акт прийому - передачі наданих послуг від 01.140.2025 року на 7 000,00 грн. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013). Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст.15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч.3 ст.2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України,розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Суд враховує те, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із ціною позову та/або значенням справи для сторони, складністю справи та виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, а розподіл судових витрат проводиться пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Таким чином, суд вважає, що розмір адвокатських витрат в сумі 7000,00 грн є співмірною зі складністю справи та підтверджено належними та допустимими доказами. З огляду на наведене, з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000,00 грн. Оскільки, позовна заява подана ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» до суду в електронному вигляді з використанням підсистеми ЄСІТС «Електронний суд», тому у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір» застосовується понижуючий коефіцієнт для обчислення судового збору. При звернені до суду ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» було сплачено 2422 грн 40 коп. судового збору, що підтверджується платіжною інструкцією №28195 від 17 жовтня 2025 року. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір 2 422,40 грн.

Outcome: approved