Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

Описова частина Короткий зміст вимог У жовтні 2025 року [PERSON] в особі свого представника адвоката Давиденко К. В. звернулася до Татарбунарського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про припинення права спільної частковової власності на земельну ділянку та виділення в натурі частини земельної ділянки. В обґрунтування своїх позовних вимог з урахуванням уточнення вказував на те, що [PERSON] на підставі заповіту успадкувала 1/2 частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6,5499 кадастровий номер 5125080500:01:001:0312 та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04 вересня 2025 року зареєстровано в реєстрі за №564 та 1/2 частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,3799, кадастровий номер 5125080500:01:001:0313 та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04 вересня 2025 року зареєстровано в реєстрі за №563. Іншу 1/2 частину вищезазначених земельних ділянок мав би прийняти у спадщину [PERSON] , [INFO] , на підставі заповіту, але спадкодавець померла ще [INFO] , з того часу відповідач по справі вже майже 3 роки як не приймає у спадщину через особисті причини, та взагалі відмовляється цього робити. Отже 1/2 частина земельної ділянки є неприйнятою, тобто буквально зависла в повітрі, що перешкоджає позивачу по справі вільно володіти та розпоряджатись своєю частиною земельної ділянки. У [PERSON] виникла необхідність розпорядитись своїми частками на власний розсуд, продати, передати в оренду, тощо, але без 1/2 частини яку має успадкувати відповідач вона цього зробити не можу. Він постійно каже, що в нього нема коштів оплатити нотаріальні послуги. Отже, вільно я не можу розпоряджатись належним їй нерухомим майном, тому вимушена звернутись до суду для виділення часток в натурі. Далі [PERSON] звернулась до ФОП [PERSON] , щоб дізнатись як їй частки перетворити на окремі об`єкти права власності. ФОП [PERSON] пояснив, що поділ земельної ділянки можливий лише в нотаріальному порядку (коли наявні власники всіх часток з належним чином оформленими правовстановлюючими документами та за наявності добровільної згоди) або в судовому порядку. Також ФОП [PERSON] надав план поділу земельних ділянок, який влаштовує, та згідно якого [PERSON] із земельної ділянки виділяється в натурі на місцевості, як окремий об`єкт права власності земельна ділянка площею 3,2750 га із земельної ділянки 6,5499 га, з кадастровим номером 5125080500:01:001:0312 та відповідачу залишається 3,2750 га із зазначеної земельної ділянки, тобто 1/2 частина, яку він потім в перспективі успадкує та із земельної ділянки виділяється в натурі на місцевості, як окремий об`єкт права власності земельна ділянка площею 1,1900 га із земельної ділянки 2,3799 га, з кадастровим номером 5125080500:01:001:0313 та відповідачу залишається - 1,1900 га із зазначеної земельної ділянки, тобто 1/2 частина, яку він потім в перспективі успадкує. За таких обставин позивач звернулась до суду з позовною заявою про припинення права спільної часткової власності на земельну ділянку, виділення в натурі частини земельної ділянки, оскільки іншого виходу для реалізації наявного та належним чином оформленого права власності. Рух справи 14 жовтня 2025 року у порядку автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано на розгляд судді Олійнику К. І. 15 жовтня 2025 року ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області позовну заяву залишено без руху, надавши строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу копії ухвали. Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 21 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. 21 жовтня 2025 року ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області витребувано від Саратської державної нотаріальної контори Одеської області (68200, Одеська область, селище Сарата, вул. Захисників України, 2) копію спадкової справи № 184/2022 після смерті [PERSON] померлої [INFO] . 24 грудня 2025 року ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. Аргументи, доводи, клопотання учасників справи Представник позивача, адвокат Давиденко К. В., до початку судового засідання подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності та відсутності довірителя. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. [PERSON] не скористався правом на подання до суду відзиву на позовну заяву, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, зокрема й через оголошення на веб-сайті суду. Поштова кореспонденція, яка направлялась на адресу відповідача, повернута до суду із відміткою поштової служби «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Повернення поштової кореспонденції з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», є належним повідомленням учасника справи (постанова Верховного Суду від 13 травня 2024 року у справі № 755/4829/23). Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), постанови Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19 та від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки (постанова Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18). Суд виконав обов`язок щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце слухання справи та приймаючи до уваги практику Верховного Суду, щодо питання оповіщення учасника справи про розгляд справи, вважає, що відповідач у цій справі є таким, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04). У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини справи, встановлені судом 19 липня 2006 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті заповіла належну їй земельну ділянку, площею 8,93 га, розташовану на території Баштанівської сільської ради, на підставі державного акту серії ІІ-ОД № 026290 від 28 жовтня 2002 року, [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с. 58). Державним нотаріусом Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області Колісником Д. Ю. 04.09.2015 року позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частку земельної ділянки, розташованої на території Баштанівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, площею 2,3799 га, виділеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5125080500:01:001:0313 (а.с.7). [PERSON] є власником частки земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,3799 га кадастровий номер 5125080500:01:001:0313, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8,9). Державним нотаріусом Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області Колісником Д. Ю. 04.09.2015 року позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частку земельної ділянки, розташованої на території Баштанівської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, площею 6,5499 га, виділеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5125080500:01:001:0312 (а.с.10). [PERSON] є власником частки земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,5499 га кадастровий номер 5125080500:01:001:0312, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.11,12). ФОП [PERSON] , було спроектовано план поділу земельної ділянки площею, кадастровий номер 5125080500:01:001:0313, в натурі по 1/2 частини кожному співвласнику, позначеної на схемі: ділянка № [NUMBER] [PERSON] площею 1,1900 га та ділянка № [NUMBER] [PERSON] площею 1, 1900 га (а.с. 13). ФОП [PERSON] , було спроектовано план поділу земельної ділянки площею, кадастровий номер 5125080500:01:001:0312, в натурі по 1/2 частини кожному співвласнику, позначеної на схемі: ділянка № [NUMBER] [PERSON] площею 3,2750 га та ділянка [ADDRESS] [PERSON] площею 3,2750 га (а.с. 13). Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 19 жовтня 2025 року, вартість земельної ділянки загальною площею 6,5499 га, кадастровий номер 5125080500:01:001:0312, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Баштанівської сільської ради Одеської області, становить 137435,23 грн (а.с.28-29). Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 19 жовтня 2025 року, вартість земельної ділянки загальною площею 2,3799 га, кадастровий номер 5125080500:01:001:0313, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Баштанівської сільської ради Одеської області, становить 76222,34 грн (а.с.31-32). Згідно з копією спадкової справи до майна померлого № 184/2022, заведеної 26 серпня 2022 року Саратською державною нотаріальною конторою Одеської області спадкоємцями після смерті [PERSON] є донька [PERSON] . Інші спадкоємці відсутні. [PERSON] свідоцтво на право на спадщину не видавалось й останній не звертався до нотаріальної контори з питанням прийняття спадщини (а.с.43-93). Мотивувальна частина Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зав`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. За загальним правилом (частина 1 статті 12 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вивчивши доводи позовної заяви, а також дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт. Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини перша, третя статті 364 ЦК України). За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Частиною першою статті 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до частин першої, третьої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Отже, при вирішенні спору про виділ в натурі земельної ділянки, визначаючи варіанти такого виділу, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого відсутні підстави, він ухвалює рішення про застосування саме такого варіанту виділу. Якщо ж відсутній погоджений або встановлений порядку користування земельною ділянкою, то суд здійснює виділ в натурі земельної ділянки з дотриманням розміру часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частинами першою та другої статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач є співласником () земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,3799 га кадастровий номер 5125080500:01:001:0313 та земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,5499 га кадастровий номер 5125080500:01:001:0312. [PERSON] свідоцтво на право на спадщину не видавалось, останній не звертався до нотаріальної контори з питанням прийняття спадщини, право власності на іншу частину спірних земельних ділянок не оформлював. ФОП [PERSON] , було спроектовано план поділу земельної ділянки площею, кадастровий номер 5125080500:01:001:0313, в натурі по 1/2 частини кожному співвласнику, позначеної на схемі: ділянка № [NUMBER] [PERSON] площею 1,1900 га та ділянка № [NUMBER] [PERSON] площею 1, 1900 га та земельної ділянки площею, кадастровий номер 5125080500:01:001:0312, в натурі по 1/2 частини кожному співвласнику, позначеної на схемі: ділянка № [NUMBER] [PERSON] площею 3,2750 га та ділянка № [NUMBER] [PERSON] площею 3,2750 га (а.с. 14). Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною третьою статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Частиною першою статті 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Статтею 89 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки (частина перша, четверта статті 88 ЗК України). Установивши, що між сторонами фактично виник спір щодо виділу земельної ділянки і в позасудовому порядку вирішити вказаний спір сторони не змогли через небажання відповідача оформити на себе спадкове майно, суд, в межах заявлених позовних вимог, дійшов висновку про можливість виділу спірної земельної ділянки та припинити право спільної часткової власності. Висновки за результатами розгляду справи Встановивши, що запропонований варіант поділу земельної ділянки є єдиним (зважаючи на рівність часток), прийнятним з точки зору доцільності, наближений до ідеальних часток власності, не потребує матеріальних витрат, а також виходячи з предмета позовних вимог та обставин у цій конкретній справі, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Щодо судових витрат Виходячи із положень статей 133, 141 ЦПК України суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша статті 141 ЦПК України). Враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] , то з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню 2 422,40 грн судового збору за подання позовної заяви до суду. Разом з тим, позивач просить не відшкодовувати понесені витрати, тому суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат. На підставі викладеного та ст. ст.16,321,328, 392 ЦК України та

Outcome: partial