Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

ТОВ «Споживчий Центр» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , у якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 05.07.2023-100001835 від 05.07.2023 у розмірі 22 660,01 грн., судовий збір у сумі 2422,40 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 05.07.2023 між ТОВ «Споживчий Центр» та [PERSON] укладено кредитний договір № 05.07.2023-100001835. У кредитному договорі сторони погодили всі істотні умови, зокрема щодо розміру кредиту, строку кредитування, відсотків за користування кредитом. ТОВ «Споживчий Центр» свої зобов`язання за договором виконало належним чином та у повному обсязі, а саме надало позичальнику можливість розпоряджатися кредитними коштами. У свою чергу відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. Ухвалою суду від 11.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Заходи забезпечення позову та доказів не вживались. Інші процесуальні дії у справі не проводились. Представник ТОВ «Споживчий Центр» у позовній заяві просив розглянути справу без участі представника позивача, а також зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, у якій зазначив, що визнає позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 11 000,00 грн. Щодо стягнення відсотків відповідач заперечував, посилаючись на Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Також відповідач просив відмовити у стягнення комісії за надання кредиту та розглянути справу без його участі. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, доходить такого висновку. Судом встановлено, що 05.07.2023 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено кредитний договір № 05.07.2023-100001835, який підписаний позичальником одноразовим ідентифікатором Н851, який був надісланий останньому на мобільний номер телефону [NUMBER] /а.с.15-20/. Згідно з умовами кредиту, розмір кредиту становить 11000,00 грн.; строк кредитування 70 днів з дати його надання; процентна ставка фіксована розмірі 1,3 % за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит; комісія, пов`язана з наданням кредиту становить 15 % від суми кредиту та дорівнює 1650,00 грн.; кредит надається шляхом перерахування позичальнику коштів на банківський рахунок, включаючи використання реквізити електронного платіжного засобу споживача 4149-49хх-хххх-3754. Згідно з копією квитанції № 2335599844 від 05.07.2023, відповідачу видано кредит у розмірі 11000,00 грн. шляхом переказу на карту № [NUMBER] згідно з Договором № 05.07.2023-100001835 /а.с.10/. Згідно з нормами ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1048 ЦК України , позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов`язання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Відповідач [PERSON] умови кредитного договору належним чином не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка становить 22660,01 грн., яка складається із: -Заборгованості за тілом кредиту у розмірі 11000,00 грн.; -Заборгованості за процентами у розмірі 10 010,01 грн.; -Заборгованості за комісією за надання кредиту у розмірі 1650,00 грн.; Наявність заборгованості у зазначеному розмірі підтверджується довідкою-розрахунком про стан заборгованості за кредитним договором /а.с.10/. Враховуючи, що матеріалами справи підтверджено факт видачі відповідачу кредитних коштів в сумі 11 000,00 грн., відповідач даний факт визнає, а також визнає заборгованість за тілом кредиту, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення вимог в цій частині. Щодо стягнення відсотків, суд зазначає, що згідно з умовами договору процентна ставка становить 1,3 % за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит, та строк кредитування становить 70 днів. Враховуючи, що між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було погоджено істотні умови щодо кредитування, зокрема щодо відсоткової ставки за користування кредитом, суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за відсотками у розмірі 10 010,00 грн. (1,3 % х 11 000,00 грн. = 143,00 грн. в день.; 143,00 грн. х 70 днів кредитування = 10010,00 грн.). Щодо посилань відповідача на той факт, що в силу ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» він звільняється від нарахувань процентів за користування кредитом, суд зазначає про таке. Відповідно до частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції Закону, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76,77 ЦПК України). Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. З копії скріншоту з додатку Дія вбачається, що [PERSON] є учасником бойових дій (посвідчення серії [NUMBER] від 20.09.2024, видане в/ч [NUMBER] ). З копії військового квитка серії [NUMBER] , виданого на ім`я [PERSON] , вбачається, що [PERSON] 26.08.2020 на підставі наказу командира в/ч [NUMBER] призвано у Збройні Сили України та прийнято на військову службу за контрактом (контракт № 190). Крім того, з копії військового квитка вбачається, що [PERSON] з 26.08.2020 проходив службу у в/ч [NUMBER] на посаді водія-слюсаря, з 14.07.2022 - у в/ч [NUMBER] на посаді водія, з 27.01.2025 по 02.02.2025 значився як солдат резерву у в/ч [NUMBER] , з 30.05.2025 проходить службу у в/ч [NUMBER] на посаді водія-електрика. У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142. Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники. Разом з тим, з наданих відповідачем документів вбачається, що він є військовослужбовцем за контрактом та наданими відповідачем документами не підтверджено факту саме безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, забезпеченні їх здійснення, перебування безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів. Лише безпосередня участь відповідача [PERSON] у бойових діях, спрямованих на захист Батьківщини, під час дії в державі особливого періоду дала б підстави для висновку, що на спірні правовідносини поширюється дія пункту 15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Аналогічний за змістом правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 306/1157/15-ц (провадження № 61-2525св18), від 30 травня 2018 року у справі № 521/12726/16-ц (провадження № 61-16144св18), від 10 січня 2019 року у справі № 327/353/16-ц (провадження № 61-25229св18) та від 04 вересня 2019 року у справі № 554/10264/17 (провадження № 61-42778св18)». Надана відповідачем копія скріншоту посвідчення серії [NUMBER] від 20.09.2024 з додатку Дія є документом, що може підтверджувати наявність у [PERSON] статусу учасника бойових дій та права на пільги, відповідно до положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Разом з цим, вказаний закон не містить норм, які б звільняли позичальника від нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом протягом особливого періоду у зв`язку з наявністю у нього статусу учасника бойових дій. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 426/4264/19 (провадження № 61-7310св24). Враховуючи те, що позичальником не надано суду документів, що підтверджують безпосереднє виконання ним обов`язків із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, безпосередню участь у відсічі збройної агресії в особливий період, то доводи відповідача про наявність підстав для застосування пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є безпідставними. Щодо стягнення комісії за надання кредиту, суд зазначає про таке. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.» Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 (провадження № 61-16739св20), від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15 (провадження № 61-19356св19), від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15 (провадження № 61-16561св20), від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15 (провадження № 61-8543св20). Отже, суд доходить висновку, що вимоги в частині стягнення з відповідача комісії за надання кредиту в сумі 1650,00 грн. задоволенню не пілягають. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Оскільки позов задоволено на 93 % (21010 х 100 % / 22660,01), то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2252, 83 грн. ( 93 % х 2422,40). На підставі приведеного вище,

Outcome: partial