Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

14.01.2025 року до Калинівського районного суду Вінницької області надійшов вказаний цивільний позов, в якому позивач зазначив, що між АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та [PERSON] було укладено три кредитного договори, за якими остання отримала кредитні кошти: 10.03.2018 року (№ 200996470201) на суму 36691грн.42коп.; 07.10.2020 року (№ 1001702484401) на суму 26904грн.00коп.; 25.03.2021 року (№ 1010056193) на суму 18400грн.00коп. Позивач свої зобов`язання за договорами виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу зазначені кредити. Разом з тим, відповідач умови договорів не виконала, а тому станом на 31.10.2024 року має кредитну заборгованість: за кредитним договором № 200996470201 від 10.03.2018 року в розмірі 59243грн.20коп., з яких: 36691грн.42коп. заборгованість за кредитом; 22551грн.78коп.; за кредитним договором № 1001702484401 від 07.10.2020 року у розмірі 44663грн.39коп., з яких: 16422грн.13коп. заборгованість за кредитом; 04грн.18коп. заборгованість за процентами; 28237грн.08коп. заборгованість за комісією; за кредитним договором № 1010056193 від 25.03.2021 року у розмірі 22569грн.29коп., з яких: 14333грн.76коп. заборгованість за кредитом; 03грн.98коп. заборгованість за процентами; 8231грн.55коп. заборгованість за комісією. Оскільки у добровільному порядку вказана заборгованість відповідачем не погашена, тому позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути заборгованість в загальному розмірі 126475грн.88коп. та витрати по сплаті судового збору 2422грн.40коп. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2025 року, визначено склад суду з розгляду цивільного позову: головуючого суддю Сєліна Є.В. Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 21.01.2025 року, відкрито провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник відповідача [PERSON] адвокат Чепіжак М.В. подав заперечення за позовну заяву, в якому просить відмовити АТ «Перший Український Міжнародний Банк» у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач не піддписували будь-які кредитні договори, не була ознайомлена з їх умовами. Окрім цього, позивач порушив строки на звернення до суду із вказаним позовом та про його поновлення не порушує питання. Позивач АТ «Перший Український Міжнародний Банк» у судове засідання не з`явився, у прохальній частині поданої позовної заяви, просив розглянути справу за відсутності його представника. Відпиовідач [PERSON] та її представник адвокат Чепіжак М.В. в судове засідання 05.02.2026 року не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені в передбаченому законом порядку. Суд, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши в порядку, визначеному процесуальним законом у справі, докази, якими вони обґрунтовуються, прийшов до наступних висновків. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17 вказано, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ «Перший Український Міжнародний Банк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів регулюються Законом України «Про електронну комерцію». Згідно положень ч.ч. 3, 4, 6, 7 статті 11 зазначеного Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та відповідачем [PERSON] ьули підписані: заяву № 200996470201 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту від 10 березня 2018 року; заяву № 1001702484401 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту від 07 жовтня 2020 року; заяву № 1010056193 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту від 25 березня 2021 року. Зазначені заяви та паспорти споживчого кредиту підписані [PERSON] , зокрема за допомогою ОТР-паролю, тобто електронним аналогом власноручного підпису. Підписані відповідачем [PERSON] заяви приєднання до договорів комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорти споживчого кредиту, містять відомості про суму/ліміт кредиту, розмір встановлених процентів, строк кредитування, порядок погашення заборгованості, тому сторонами погоджено істотні умови договорів, зокрема розмір кредиту, розмір процентів за користування кредитом, порядок погашення заборгованості, тощо. Кредитні договори у встановленому законом порядку відповідачем [PERSON] не оспорювалися та не визнавалися недійсними. Фактична незгода з будь-якими умовами договорів на момент розгляду справи у суді не змінює факту погодження їх умов під час укладення. З наданих позивачем АТ «Перший Український Міжнародний Банк» розрахунків встановлено, що заборгованість відповідача [PERSON] становить: за кредитним договором № 200996470201 від 10.03.2018 року в розмірі 59243грн.20коп., з яких: 36691грн.42коп. заборгованість за кредитом; 22551грн.78коп.; за кредитним договором № 1001702484401 від 07.10.2020 року у розмірі 44663грн.39коп., з яких: 16422грн.13коп. заборгованість за кредитом; 04грн.18коп. заборгованість за процентами; 28237грн.08коп. заборгованість за комісією; за кредитним договором № 1010056193 від 25.03.2021 року у розмірі 22569грн.29коп., з яких: 14333грн.76коп. заборгованість за кредитом; 03грн.98коп. заборгованість за процентами; 8231грн.55коп. заборгованість за комісією. У постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 554/4300/16-ц вказано, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого Поставою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 виписка з особового рахунку клієнта є первинним документом та підтвердженням виконаних за день операцій. Аналогічна за змістом норма закріплена у п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Надані позивачем АТ «Перший Український Міжнародний Банк» розрахунки і виписки з особового рахунку відповідача [PERSON] , є належними та допустимими доказами, оскільки виписки з банківського рахунку містять інформацію про рух коштів по рахунках відповідача, зокрема баланс станом на дату укладання кредитного договору (надана сума кредиту), всі операції за кредитом, а розрахунки заборгованості відображають суми сплаченого як основного боргу, так суми сплачених щомісячних процентів. Належних та допустимих доказів на спростування зазначеного позивачем розміру заборгованості відповідачем не надано. Відповідачем надані позивачем розрахунки заборгованості не спростовано, власного розрахунку не надано. З урахуванням встановлених обставин та положень вищевказаних норм, суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості: за Кредитним договором № 200996470201 від 10 березня 2018 року, у розмірі 59243грн.20коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту 36691грн.42коп.; заборгованість за процентами 22551грн.78коп.; за Кредитним договором № 1001702484401 від 07 жовтня 2020 року, у розмірі 16426грн.31коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту 16422грн.13коп.; заборгованість за процентами 04грн.18коп.; за Кредитним договором № 1010056193 від 25 березня 2021 року, у розмірі 14337грн.74коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту 14333грн.76коп.; забогованість за процентами 03грн.98коп. Одночасно із цим, позов в частині стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором № 1001702484401 від 07 жовтня 2020 року у розмірі 28237грн.08коп., та за кредитним договором № 1010056193 від 25 березня 2021 року у розмірі 8231грн.55коп., не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав: Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 31.29 постанови від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». За обставинами у даній справи, заявами на приєднання до Договорів комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та Паспортів споживчого кредиту № 1001702484401 від 07 жовтня 2020 року, та № 1010056193 від 25 березня 2021 року, встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості. Суд звертає увагу на те, що в кредитних договорах не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, також АТ «Перший Український Міжнародний Банк» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». З огляду на зазначене, відсутні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача комісії за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором № 1001702484401 від 07 жовтня 2020 року у розмірі 28237грн.08коп., та за кредитним договором № 1010056193 від 25 березня 2021 року у розмірі 8231грн.55коп. Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 2422грн.40коп., що підтверджується платіжним документом. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи зі змісту вказаних положень закону, з відповідача на користь позивача повинні бути стягненні судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1730грн.28коп. (126475грн.88коп./90007грн.25коп.= 1,40; 2422грн.40коп./1,40 =1730грн.28коп.). Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: partial