Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Позивач, ТОВ «Фінпром маркет», у листопаді 2025 року звернувся в суд з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 14.08.2020 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (ідентифікаційний код юридичної особи - 39861924) та [PERSON] укладено Договір позики №9623825 на умовах повернення позики в кінці строку позики (надалі - Договір позики), за умовами якого позикодавець надав відповідачці грошові кошти в розмірі 9 000,00 грн., строк позики - 30 днів, зі сплатою процентів у розмірі 1.6 % в день (базова процентна ставка/фіксована). Договір підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису), що був надісланий на вказану відповідачкою електронну адресу у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Електронні підписи сторін зазначені в розділі реквізити сторін. 21.06.2021 ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» уклали Договір факторингу № 2106 від 21.06.2021, за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за договором позики №9623825 від 14.08.2020. 03.04.2023 ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» та ТОВ «Фінпром маркет» уклали Договір факторингу №030423-ФК від 03.04.2023, за умовами якого позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за договором позики №9623825 від 14.08.2020. Відповідачка належним чином зобов`язання щодо повернення основних сум боргу за Договором позики та заборгованості за процентами - не виконала ні перед Позикодавцем/Первісним кредитором, ані перед Позивачем/Фактором - ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ», що набуло право вимоги за договором позики №9623825. Враховуючи викладені вище умови Договору позики та здійснені відповідачкою платежі в рахунок погашення заборгованості за договором позики, які складають - 5 997,20 грн, заборгованість відповідачки за договором позики складає 20 282,80 грн, зокрема: 9 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 11 282,80 грн. - сума заборгованості за відсотками., які позивач просить стягнути з відповідачки. Ухвалою суду від 03.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачці запропоновано надати відзив на позовну заяву. Відповідачка подала відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Посилається на те, що на думку позивача між TOB «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та нею було укладено кредитний договір від 14.08.2020 № 9623825. Як зазначає позивач, договір було укладено в електронній формі, однак вказане твердження позивача не відповідає чинному законодавству та не доведено позивачем належними та допустимими доказами. Так, позивачем направлено до суду роздруківку невідомого походження, яку останній намагається видати за нібито укладений кредитний договір від 14.08.2020 №9623825. В той же час, у матеріалах справи відсутні: оферта на укладення кредитного договору, акцепт оферти на укладення кредитного договору, відсутня інформація щодо того, чи проходила особа яка нібито укладала кредитний договір ідентифікацію, як це передбачено чинним законодавством, відсутні докази проведення такої ідентифікації, відсутня відповідь особи яка нібито проходила ідентифікацію про прийняття пропозиції (акцепт), відсутнє підтвердження вчинення електронного правочину, яке повинен був отримати позичальник, при укладанні договору. Отже, матеріали судової справи взагалі не містять жодного доказу, що нібито укладення договору від 14.08.2020 № 9623825 відбувалось в порядку визначеному чинним законодавством. А тому, якщо позивач вважає, що вона отримувала одноразовий ідентифікатор, використовувала його для укладення кредитного договору, всі ці обставини повинні бути доведені належними та допустимими доказами, наприклад інформацією від мобільного оператора про належність номера телефону саме відповідачці, підтвердження направлення смс-повідомлення на цей номер, докази, що саме вона реєструвалась в ЕС «кредиторів». Позивачем також надані не були, як і не повідомлено, як саме проводилась ідентифікація особи, та не надано доказів такої ідентифікації. В той же час, позивач не надає жодного доказу, який би дозволив достовірно з`ясувати обставини нібито укладення кредитного договору. Не пояснює яким чином проводилась ідентифікація особи, та чи проводилась вона взагалі, не надає доказів проведення такої ідентифікації та доказів відправлення одноразового ідентифікатора, і що саме вона використала нібито відправлений ідентифікатор для нібито укладення кредитного договору. В матеріалах справи відсутнє підтвердження із зазначенням дати та часу одержання відповідачкою одноразового ідентифікатору та нібито підписання ідентифікатором спірного кредитного договору. Відтак, у суду відсутні підстави вважати, що відповідачка була ознайомлена саме з наданими позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог документами. Всі «докази», які спромігся надати позивач до суду, це ним самостійно зроблена, як зацікавленою особою, роздруківка яку останній намагається видати за нібито укладений кредитний договір від 14.08.2020 №9623825. Одночасно, неможливо перевірити підписання оспорюваного кредитного правочину також кредитодавцем. Адже, тільки докази накладення кваліфікованого електронного підпису первісного кредитора (кредитодавця) можуть слугувати доказом таких фактів, але позивачем вони не надані. Враховуючи вищевикладене, вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами укладення кредитного договору від 14.08.2020 №9623825. В той же час, як вбачається із матеріалів справи, позивачем не доведено укладення спірного кредитного договору, як і не доведено нібито отримання відповідачкою кредитних коштів. Отже, якщо позивач стверджує про нібито отримання нею будь-якої суми коштів, то ці міркування зобов`язаний довести позивач, а суд не повинен переклади обов`язок недоведення на відповідачку. Належними доказами, які підтверджують перерахування відповідачці певної суми можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Як доказ перерахування коштів, позивач направив до суду довідку від ТОВ «Фінекспрес». Згідно вимог чинного законодавства до оформлення первинних бухгалтерських облікових документів встановлені певні вимоги, при недотриманні яких вказані документи є недійсними. Вказана роздруківка не містить підпису уповноваженої особи, печатки платіжної системи. Надана позивачем довідка не може бути належним та допустимим доказом отримання відповідачкою коштів, а за відсутності доказів отримання коштів, позовна заява не підлягає задоволенню. Матеріали справи не містять доказів, підтверджуючих належність електронного платіжного засобу, реквізити якого неповно зазначені у тексті договору, саме відповідачці. Відтак, з огляду на докази, наявні в матеріалах справи, суд позбавлений можливості ідентифікувати належність електронного платіжного засобу відповідачці, оскільки повної інформації щодо номеру банківської картки або ж номеру банківського рахунку відповідачки матеріали справи не містять. Позивачем також не надано до позовної заяви і доказів існування будь-яких правовідносин між TOB «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінекспрес», яке здійснило переказ коштів на рахунок, який за твердженням позивача належить відповідачці. Крім того, матеріали справи не містять доказів щодо перерахування коштів від TOB «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», як кредитних, на рахунки ТОВ «Фінекспрес» для здійснення переказу коштів на виконання вимог договору, для подальшого переказу їх відповідачці. Доводи позивача про те, що кредитні кошти були перераховані відповідно до умов кредитного договору та Правил надання споживчих кредитів, на підставі інформації про банківські реквізити для перерахування кредитних коштів, отриманої від відповідачки, не підтверджуються будь-якими належними та допустимими доказами та відхиляються апеляційним судом як припущення. Враховуючи зазначене, вважає, що підстав для задоволення позову у суду немає з огляду на недоведеність позивачем факту надання відповідачці кредиту в сумі, зазначеній в позовній заяві. Щодо відступлення права вимоги,звертає увагу суду на те, що позивач, разом із позовною заявою, направив до суду витяг із реєстру боржників, який виготовлений самим позивачем, як зацікавленою особою. Позивачем не надано до суду жодного доказу виконання ним договорів факторингу, а отже й не доведено належними та допустимими доказами право позивача взагалі звертатись до суду із позовною заявою до неї. Незважаючи на недоведеність позовних вимог, сторона відповідача вважає за необхідне звернути увагу, що проведені позивачем розрахунки заборгованості не відповідають вимогам закону. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Таку правову позицію наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі №912/1120/16. Звертає увагу суду, що відповідно до п. 2, нібито, укладеного кредитного договору, строк кредитування становить 30 днів, а загальна вартість кредиту - 10 512 грн. Щодо витрат позивача на правову допомогу, вважає, що витрати, які поніс/понесе позивач під час розгляду справи, не є співмірними із ціною позову та/або значенням справи для сторони, складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт. Вважає, що судова справа не є дуже складною для представника позивача, оскільки, як вбачається із реєстру судових рішень, для представника позивача ця справа є типовою. Представник позивача подав відповідь на відзив, в якому наполягає на задоволенні позовних вимог. Доводи відповідачки на думку позивача не заслуговують на увагу. Посилання відповідачки, щодо не укладання договору позики №9623825 є необґрунтованими та суперечать матеріалам справи, оскільки вказаний договір позики відповідачкою підписано (акцептовано) оферту) одноразовим ідентифікатором (U7zL7gbkG7), чим засвідчено вивчення умов оферти, повну та безумовну згоду з цими умовами, свідоме прийняття пропозиції укласти Договір та згоду на використання одноразового ідентифікатора в якості особистого підпису Договору, а тому на думку позивача між сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строку та умов кредитування, що свідчить про наявність волі відповідачки для укладення такого договору шляхом вивчення дій зазначених вище. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені ЗУ «Про електронну комерцію». Посилання відповідачки на те, що в матеріалах справи відсутні докази укладення договору позики є надуманими, оскільки вказаний договір підписаний електронним підписом (одноразовий ідентифікатор є видом Електронного підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис»), що у свою чергу додатково підтверджуєтеся довідкою про ідентифікацію, яка міститься в матеріалах справи. Між тим, використання одноразового ідентифікатора - є неможливим без проходження відповідачкою попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, а також без здійснення позичальником входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, що у свою чергу кореспондується з висновками, які викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 (справа№732/670/19), від 12.01.2021(справа №524/5556/19), від 31.08.2022 (справа №280/4456/20), від 09.02.2023 (справа №640/7029/19)). У свою чергу, доказів того, що персональні дані відповідачки (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки на яку первісними кредиторами здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону) були використані товариствами для укладення договорів від її імені, відповідачкою до суду не надані. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій відповідачка не звернулась, як і не оскаржила правомірність укладеного договору. Крім того, Верховний Суд України в постанові від 24 лютого 2016 року за №6-50цс16 наголошує, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. (Електрона форма договору прирівнюється до письмового). Твердження відповідачки, стосовно ненадання позивачем доказів перерахування коштів на картковий рахунок відповідачки - не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи, оскільки в матеріалах справи містяться наступні документи, які підтверджують перерахування коштів на картковий відповідачки: електронна платіжна інструкція № c6b9b684-f8c4-484a-8b12-4ea2ad5f421e від 14.08.2020, видана ТОВ «ФІНЕКСПРЕС» (фінансова компанія, яка діє на підставі ліцензії, яка видана Національним банком України на надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку - платіжний інструмент/платіжна система) [документ виданий платіжною системою]; довідка № КД-000066044/ТНПП від 23.10.2025, видана платіжною системою/ТОВ «ФІНЕКСПРЕС», що підтверджує перерахування коштів за платіжною інструкцією /квитанцією № c6b9b684-f8c4-484a-8b12-4ea2ad5f421e від 14.08.2020 [документ виданий платіжною системою]; лист №23/10/25-9971 від 23.10.2025, виданий позикодавцем/ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», що підтверджує видачу/перерахування на банківську карту відповідачки/Клієнта онлайн-позики на підставі платіжної інструкції № c6b9b684-f8c4-484a-8b12-4ea2ad5f421e від 14.08.2020 [документ виданий позикодавцем]. Між тим, посилання відповідаки у відзиві на позовну заяву зводяться до того, що зазначені вище документи не є належними та допустимим доказами, оскільки не відповідають положенням ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», «Положенням про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 4 липня 2018 року №75» та розрахунок суми заборгованості, а отже не підтверджують факт передачі коштів, то з цього слід зазначити наступне. Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових рахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг. Оскільки, всі кошти за даними договорами надавались на особистий картковий рахунок вказаний відповідачкою, то всі правовідносини між позичальником, кредитором та банком-еквайором регулюються Законом України «Про платіжні послуги» та Постановою НБУ №705 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів», відповідно до положень якого вбачається, що документи за операціями з використанням платіжних інструментів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань. (п.5 розділу VII зазначеної вище Постанови НБУ № 705 від 05.11.2014р. вказано, що документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань). Таким чином, в матеріалах цивільної справи містяться докази перерахування коштів відповідачці, а посилання відповідачки стосовно відсутності доказів зарахування коштів на картковий рахунок відповідачки є безпідставні, оскільки саме боржник/відповідачка має доступ до свого рахунку, зазначеного в договорі, і вона мала/має можливість представити суду виписку з свого рахунку в підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладених договорів. Саме по собі посилання відповідачки у відзиві на те, що позивачем не надано доказів перерахування коштів на картковий рахунок відповідачки, на думку позивача - не заслуговують на увагу. [PERSON] , будучи стороною вказаного правочину, мала можливість надати суду відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження того, що відповідні кошти не зараховувались на її карткові рахунки, указані у договорах, у період часу, про який стверджує позивач, або того, що карткові рахунки їй не належать, оскільки лише відповідачка має доступ до свого рахунку. У разі заперечень проти позову, обов`язок доведення їх відповідними доказами покладено саме на відповідача відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Окрім викладеного вище, з матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідачкою в рахунок погашення заборгованості за договором позики здійснено часткове погашення заборгованості в розмірі 5 997,20 грн., що у свою чергу додатково підтверджує отримання відповідачкою коштів за договором позики та його укладання. Твердження відповідачки, стосовного того, що позивачем не доведено право грошової вимоги за Договором позики, спростовується матеріалами справи, оскільки до позовної заяви додано докази здійснення оплати за договором факторингу №2106 від 21.06.2021 та за договором факторингу №030423-ФК від 03.04.2023 (додаток до позовної заяви №16, 19). Окрім викладеного вище, згідно п.5.2. зазначених вище Договорів факторингу встановлено, що перехід від Клієнта до Позивача/Фактора прав вимог за портфелем заборгованості відбувається в момент підписання Актів прийому-передачі Реєстру Заборгованостей, після чого Позивач/Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно Портфеля Заборгованості та набуває відповідних Прав Вимог. Підписані сторонами Акти прийому-передачі Реєстру Заборгованостей підтверджують факт переходу від Клієнта до Позивача/Фактора відповідних Прав Вимоги та є невід`ємними частинами цього Договору. (Додатки №4 та №5 до Договору факторингу №030423-ФК від 03.04.2023 та Договору факторингу №2106 від 21.06.2021 - містяться в матеріалах справи). Щодо нарахування процентів за договором позики №9623825 від 14.08.2020, то відповідно до п. 4.2. договору позики № 9623825, позичальник до моменту підписання договору вивчив цей договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ua/documents-license/, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору, а також зазначена в правилах процедура і наслідки оформлення позичальником подовження строку користування позикою (пролонгація) або застосування автопролонгації, йому зрозумілі. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст.641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок та умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Згідно із п. 6.5 Правил, у редакції, що діяла на час укладення договору позики, передбачено, що у разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення позики та процентів, позичальнику на таку неповернуту позику (або її частину) товариство має право нараховувати проценти у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування та закінчуючи днем повернення позики (або її частини) та процентів, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування процентів на позику (або її частину) за понадстрокове користування позикою за договором позики не є штрафом, пенею чи будь-якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно в якості процентної ставки на позику за понадстрокове користування. (Правила про надання грошових коштів у позику від 14.08.20 (повернення позики в кінці строку) - містяться в матеріалах справи). Таким чином, у договорі позики встановлено строк позики 30 днів, однак у самому договорі позики наявні умови щодо пролонгації або автопролонгації строку користування позикою. Умовами, які передбачені у Правилах, строк пролонгації обмежено 90 календарними днями. З наведеного алгоритму укладання договору позики вбачається, що без ознайомлення/погодження з Умовами договору позики та Правилами надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики) подальше укладення електронного договору позики на сайті є неможливим. Таким чином, підписанням договору позики позичальник підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 (провадження № 61- 18967св20), які, відповідно до вимог частини четвертої статі 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. Водночас, зобов`язання невиконане боржником перед кредитором у повному обсязі протягом строку дії договору, продовжує своє існування до його повного і належного виконання або ж припинення в регламентований договором спосіб. Закінчення строку дії договору не є підставою для відхилення від узгоджених в угоді умов, на яких має бути досягнута мета правовідношення. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі №911/94/23 від 14.02.2024 року. Отже, доводи відповідачки, щодо безпідставного нарахування заборгованості за процентами - є передчасними, оскільки таке нарахування здійснювалось у відповідності до умов договору та додатків до них/правил, й саме через неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань. Більш того, позивач просить стягнути суму заборгованості за договорами позики лише до моменту відступлення права вимоги первісними кредиторами, інших нарахувань позивачем не заявлялось, зокрема процентна ставка за понадстрокове користування позикою - 2.7 % за кожен день, яка передбачена договором позики, погоджена відповідачкою та регламентована правилами надання грошових коштів у позику - не нараховано, оскільки зазначена процента ставка значно фінансово навантажить відповідачку. Відповідачкою доказів на підтвердження або спростування позовних вимог позивача до відзиву долучено не було (виписку із карткового рахунку відповідачки, в якій відображено отримання/неотримання кредитних коштів, відповіді банку про не належність зазначеної у договорі карти відповідачці, доказів не укладання зазначеного договору, контр розрахунок, надання пояснень чому сплачував за договором позики, тощо), а тому відзив ґрунтується на припущеннях та зводиться до незгоди з доказами позивача та їх оцінки, тоді як оцінка доказів є виключною компетенцією суду. (ст. 89 ЦПК України). Позивач вважає, що відповідачка, заперечуючи отримання коштів/укладання договору, застосували концепцію «негативного доказу» при вирішенні цього спору (постанова ВС від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13), оскільки належних доказів таких тверджень [PERSON] не надано при тому, що відповідачка має безперешкодний та повний доступ до своїх банківських даних та інформаційно- телекомунікаційної системи. Сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Отже, відповідачка, висловлюючи заперечення проти певних обставин та не надаючи доказів, які підтверджують ці доводи, не може перекладати на позивача обов`язок їх доведення. Проте, замість надання доказів/пояснень по суті справи, відповідачка надала набір правових висновків, які на думку позивача є помилковими, оскільки зміст цих правовідносин(права й обов`язки сторін спору) та спільні риси між спірними правовідносинами є відмінними та не тотожними із даною справою. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Подав заяву, в якій просить справу слухати у його відсутності, а також надав додаткові пояснення та зазначив, що за посередництвом модуля ЄСІТС позивач довідався, що Борщівський районний суд Тернопільської області отримав відповідь від АТ «Державний ощадний банк України» разом із банківською випискою, з якої вбачається, що картковий рахунок № [NUMBER] належить відповідачці та 15.08.2020 на зазначену вище банківську картку здійснено зарахування коштів в розмірі 9 000,00 грн., що у свою чергу підтверджує дійсність/реальність доказів наданих позивачем, які підтверджують перерахування коштів на рахунок відповідачки. Належно повідомлена про час та місце розгляду справи відповідачка в судове засідання не прибула,про причини неявки не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи не подавала. Дослідивши та оцінивши докази по справі суд встановив такі факти. Як видно із договору позики від 14.08.2020, що укладений між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] № 9623825, позикодавець зобов`язався передати позичальнику у власність грошові кошти (надалі «Позику»), на погоджений умовами Договору строк (надалі - «Строк Позики»), шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок Позичальника, а Позичальник зобов`язався повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення Строку Позики, або достроково, та сплатити Позикодавцю плату (Проценти) від суми позики (п.1 договору). Позикодавець надав відповідачці грошові кошти у розмірі 9000,00 грн, строк позики - 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1,60 % в день. Дата надання Позики - 14.08.2020. Дата повернення Позики (останній день) - 13.09.2020. Вартість Позики за весь строк, на який видано Позику, у % - 16,80%. Вартість Позики за весь строк, на який видано Позику - 1512,00 грн. Загальна вартість Позики та Процентів - 10512,00 грн (п.2 договору). На договорі наявна відмітка про підписання його електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора - електронного підпису U7zL7gbkG7. Позикодавець підписав договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором 8SR92Sv4RP. У договорі також зазначено, що рахунок позичальника [PERSON] : [NUMBER] . Згідно із довідкою про ідентифікацію, виданою Позикодавцем, [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , з якою укладено договір № 9623825 від 14.08.2020, ідентифікована ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Одноразовий ідентифікатор: U7zL7gbkG7. Час відправки ідентифікатора позичальнику: 14.08.2020 14:52:00. Електронна пошта, на яку направлено ідентифікатор: [INFO] Згідно листа № 23/10/25-9971 від 23.10.2025, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» повідомляє та підтверджує, що на банківський рахунок відповідачки на підставі платіжної інструкції №c6b9b684-f8c4-484a-8b12-4ea2ad5f421e перераховано кошти на виконання умов Договору позики № 9623825. Згідно довідки № КД-000066044/ТНПП від 23.10.2025 ТОВ «ФК Фінекспрес» (платіжна установа), підтверджує прийняття до виконання платіжної інструкції, наданої за допомогою АРІ-інтерфейсу ініціатором платіжної операції ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (код ЄДРПОУ 39861924), відповідно до умов договору про переказ коштів №23-01-18/5 від 23.01.2018, укладеного між ТОВ «ФК ФІНЕКСПРЕС» та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та завершення наступної платіжної операції, зокрема, 14.08.2020, сума 9000,00 грн, отримувач - [PERSON] , електронний платіжний засіб: номер [NUMBER] , номер платежу c6b9b684-f8c4-484a-8b12-4ea2ad5f421e. Позивачем надано електронні платіжну інструкцію ТОВ «ФІНЕКСПРЕС» (фінансова компанія, яка діє на підставі ліцензії, яка видана Національним банком України на надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку № [NUMBER] -f8c4-484a-8b12-4ea2ad5f421e від 14.08.2020 про перерахування коштів в розмірі 9000,00 грн, платіжний інструмент: № [NUMBER] . Відповідно до інформації АТ «Державний Ощадний банк України» від 18.12.2025, наданої на виконання ухвали Борщівського районного суду Тернопільської області від 03.12.2025, встановлено, що на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) відкрито рахунок № [NUMBER] , до якого було емітовано банківську платіжну картку № [NUMBER] . З долученої виписки про рух коштів по рахунку за період з 14.08.2020 по 17.08.2020, наявна інформація про надходження 17.08.2020 9000,00 гривень. Відповідно до розрахунку суми заборгованості [PERSON] за договором позики № 9623825 від 14.08.2020 за період з 14.08.2020 по 19.11.2025 заборгованість складає 20 282,8 грн, а саме: 9000,00 грн - заборгованість за тілом позики та 11 282,8 грн. - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами. ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» 21.06.2021 уклали Договір факторингу № 2106 за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників. Згідно п.5.2 Договору факторингу встановлено, що перехід від Клієнта до Позивача/Фактора прав вимог за портфелем заборгованості відбувається в момент підписання Актів прийому-передачі Реєстру Заборгованостей, після чого Позивач/Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно Портфеля Заборгованості та набуває відповідних Прав Вимог. Як видно із акту прийому-передачі Реєстру Заборгованостей за договором факторингу від 21.06.2021 № 2106, реєстру прав вимог від 21.06.2021 №1 ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» набуло право грошової вимоги, серед іншого, за договором позики № 9623825 від 14.08.2020 усього на загальну суму 24358,00 грн, з яких: 9000,00 грн - заборгованість за тілом позики та 15358,00 грн. - заборгованість за процентами, кількість днів прострочення - 163. ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» 03.04.2023 уклали Договір факторингу №030423-ФК за умовами якого Позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників. Згідно п.5.2 Договору факторингу встановлено, що перехід від Клієнта до Позивача/Фактора прав вимог за портфелем заборгованості відбувається в момент підписання Актів прийому-передачі Реєстру Заборгованостей, після чого Позивач/Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно Портфеля Заборгованості та набуває відповідних Прав Вимог. Відповідно акту приймання передачі Реєстру Заборгованостей за договором факторингу від 03.04.2023 №030423-ФК, Реєстру прав вимог від 03.04.2023 до договору факторингу №030423-ФК від 03.04.2023 ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» набуло права грошової вимоги до відповідачки за договором позики № 9623825 від 14.08.2020 на загальну суму 24358,00 грн, з яких: 9000,00 грн - заборгованість за тілом позики та 15358,00 грн. - заборгованість за процентами. Дослідивши та оцінивши докази, суд доходить такого висновку. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Враховуючи приписи статей 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За приписами частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Судом встановлено, що 14.08.2020 ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] в електронній формі укладено Договір позики № 9623825, за умовами якого позикодавець зобов`язався передати позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 9000,00 грн, строк позики - 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1,60 % в день. Дата повернення Позики (останній день) - 13.09.2020. Відповідачка підписала договір за допомогою електронного цифрового ідентифікатора, який був надісланий на її електронну пошту. Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19 підтверджує, що суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс- повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині». Суд відхиляє покликання відповідачки на те, що відсутні докази підписання нею договору позики, оскільки у вказаному договорі наявні її особисті дані, зокрема, дата народження, серія та номер паспорта, податковий номер, зареєстроване місце проживання, фактичне місце проживання, номер платіжної карти, яка належить [PERSON] , а також адреса електронної пошти. При цьому, доказів про те, що персональні дані відповідачки, зокрема, РНОКПП, дані паспорта громадянина України, місце проживання, електронна адреса, номер мобільного телефону, банківський рахунок були використані ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» для укладення кредитного договору від її імені, [PERSON] до суду не надано. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій відповідачка не зверталась як і не оскаржувала правомірність (дійсність) укладеного договору, тобто, в силу положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності указаного правочину. Довідка про ідентифікацію в електронно-комунікаційній системі містять всі реквізити офіційного документа, підписана посадовою особою товариства - директором, який несе відповідальність за достовірність відомостей, які в ньому зазначені, в тому числі і кримінальну за статтею 358 КК України, є належним, допустимим письмовим доказом у справі, а заперечення з цього приводу відповідача не підтверджені. Відтак посилання відповідачки на те, що матеріали справи не містять доказів укладення кредитного договору та його підписання є необґрунтованими та безпідставними, оскільки спростовуються наведеними обставинами та дослідженими доказами. Суд також відхиляє як безпідставні доводи відповідачки про відсутність належних та допустимих доказів перерахування їй кредитних коштів на виконання умов договору позики № 9623825 від 14.08.2020, оскільки факт отримання коштів від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» у розмірі 9000 грн [PERSON] підтверджується наявними матеріалами справи. При цьому, як видно із платіжної інструкції, довідки ТОВ «ФК Фінекспрес», виписки по рахунку [PERSON] , грошові кошти були перераховані на платіжну карту № [NUMBER] , яка належить [PERSON] після підписання договору електронним ключем згідно довідки про ідентифікацію. Вказані кошти відповідачка використала на власний розсуд. Окрім того, вносила платежі в рахунок погашення заборгованості за договором позики, які в загальному підсумку становлять 5997,20 грн. Зокрема, як встановлено з розрахунку заборгованості відповідачки за договором позики, нею вносились платежі, які спрямовано банком на погашення заборгованості за процентами, а саме: 14.09.2020 (після спливу 30-ти днів) внесла грошові кошти в сумі 352,80 грн; 20.09.2020 - 201,60 грн; 24.09.2020 - 504,00 грн; 05.10.2020 -352,00 грн; 29.10.2020 -756,00 грн; 14.11.2020 - 907,20 грн; 01.12.2020 - 504,00 грн; 11.12.2020 -302,40 грн;18.12.2020 -50,00 грн; 19.12.2020- 151,20 грн; 20.12.2020 -504,00 грн; 30.12.2020 - 504,00 грн. Доводи відповідачки, що матеріалами справи не підтверджено надходження коштів саме їй суд відхиляє, оскільки відповідачка не надала доказів про інші можливі джерела надходження коштів, зважаючи на те, що картковий рахунок належить саме їй, як і не надала суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були нею отримані. Окрім того, відповідачка жодним чином не спростовує внесення платежів в рахунок погашення заборгованості за договором позики. Тому у суду відсутні підстави для сумніву, що [PERSON] не було перераховано визначену умовами договору суму кредитних коштів, що підтверджується наведеними доказами та не спростовано відповідачкою, яка будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору не заявляла. Таким чином, встановивши факт укладення між первісним кредитором та відповідачкою кредитного договору, а також факт отримання відповідачкою коштів за договором кредиту та їх неповернення у відповідності до умов вказаного договору та у строки визначені сторонами, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь ТОВ «Фінпром Маркет», яке у встановленому законом порядку набуло право грошової вимоги за кредитним договором, заборгованості. Щодо розміру заборгованості за договором позики, то суд виходить із такого. Суд зазначає, що поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодекс не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (пункт 6.28). На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту, кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Як видно із договору позики від 14.08.2020 № 9623825 вартість позики складає 10512,00 грн, в тому числі тіло кредиту 9000 грн, проценти 1512,00 грн, строк кредитування - до 13.09.2020. Разом зі тим, як видно із розрахунку заборгованості, позикодавцем нараховувалися відсотки і після закінчення строку кредитування. Позивач покликається на Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ua/documents-license/, згідно із пунктом 6.5 яких у разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення позики та процентів, позичальнику на таку неповернуту позику (або її частину) товариство має право нараховувати проценти у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування та закінчуючи днем повернення позики (або її частини) та процентів, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів. Суд вважає, що цей пункт правил не підтверджує продовження строку кредитування та можливість нарахування відсотків, оскільки не передбачає вчинення відповідачем дій для пролонгації договору, а відповідач визначив, що сам факт прострочення виконання зобов`язання має наслідком продовження строку користування кредитом (продовження загального строку дії договору). Суд звертає увагу на те, що невиконання зобов`язань або неналежне виконання договірних зобов`язань не може бути підставою для звільнення від відповідальності боржника, тим більше розглядатися як «відкладальна умова», яка може й не настати, оскільки в розумінні частини першої статті 212 ЦК України, відкладальною є саме та обставина, щодо якої невідомо чи настане вона чи ні. Як уже зазначалося вище, поведінка не може бути одночасно неправомірною так і правомірною. У зв`язку із цим, несвоєчасне повернення відповідачкою кредиту чи її відсутність є саме порушенням споживачем договірних зобов`язань за укладеним договором, а не відкладальною умовою. Суд також враховує, що Правила надання грошових коштів у позику, які розміщені на сайті позикодавця, та надані позивачем, та які передбачають можливість пролонгації строку кредитування у зв`язку із неповерненням позики з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою договору позики, адже матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці документи і їх зміст розуміла відповідачка, ознайомилась і погодилась з ними під час підписання договору, цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити і вносить відповідні зміни Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у постановах Верховного Суду від 16 липня 2024 року в справі № 686/9664/21, від 13 січня 2025 року в справі № 336/6542/21. Тому, суд вважає, що позивач мав право нараховувати відсотки протягом строку кредитування, встановленого договором - 30 днів до 13.09.2020 на суму 1512,00 грн, а відповідачка після закінчення строку кредитування мала обов`язок погасити 9000 грн за тілом кредиту та 1512,00 грн процентів, разом - 10512,00 грн. Судом також встановлено, що відповідачка вносила платежі в рахунок погашення заборгованості за договором позики, які в загальному підсумку становлять 5997,20 грн. і які спрямовано банком на погашення заборгованості за процентами, а тому внесені відповідачкою кошти слід перерахувати на погашення заборгованості за процентами та частково на погашення заборгованості за тілом кредиту, у зв`язку з чим з відповідачки слід стягнути заборгованість за договором позики в сумі 4514, 80 грн, як заборгованість за тілом кредиту (10512,00 грн - 5997,20 грн). Згідно із статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої статті 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України). Як встановлено судом, право вимоги по договору позики від 14.08.2020 № 9623825, укладеному ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] на підставі договорів факторингу від 21.06.2021 № 2106 та від 03.04.2023 №030423-ФК перейшло до позивача, що підтверджується змістом договорів, актами приймання передачі та реєстрами кредиторів, які досліджені судом. Покликання відповідачки на відсутність доказів оплати за договорами факторингу суд не бере до уваги, оскільки пунктом 5.2 договорів передбачено, що перехід від Клієнта до Позивача/Фактора прав вимог за портфелем заборгованості відбувається в момент підписання Актів прийомупередачі Реєстру Заборгованостей, після чого Позивач/Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно Портфеля Заборгованості та набуває відповідних Прав Вимог. Відповідні акти та реєстри долучені до позовної заяви. Положеннями частини першої статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В силу приписів частини другої статті 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну особу від відповідальності за порушення зобов`язання. Виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідача відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості (висновки ВС у постанові ВС від 30 серпня 2023 року у справі № 753/20537/18). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки строк кредитування сплинув, відповідачкою не спростовано розмір заборгованості 4514,80 грн, а тому позов підлягає до часткового задоволення. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. У позовній заяві позивач просить суд стягнути понесені судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 2 442, 40 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 4500 грн. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Так, відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Витрати на правничу допомогу в розмірі 4500,00 грн, що підтверджується договором про надання правової допомоги із адвокатом Ткаченко Ю.О. від 25.08.2025 №25-08/25/ФП, витягом з акту №3-ФП приймання-передачі наданої правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги №25-08/25/ФП від 25.08.2025 від 06.10.2025, вартість правової допомоги відносно божника [PERSON] становить 4500 гривень, платіжною інструкцією, ордером, разом - 6922,40 (2422,40+4500) грн. Позивачем документально підтверджено понесення витрат на оплату правничої допомоги, однак суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем, в тому числі на професійну правничу допомогу, доходить висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. При цьому, суд звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором, справа є малозначною в силу вимог закону, та не є складною. За таких обставин, суд вважає, що позивачем витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи у загальному розмірі 4500 грн є завищеними та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат, а тому, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу у даній справі в розмірі 3000,00 грн. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в сумі 539,21 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial