Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

18.02.2025 року через систему «Електронний суд» [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє представник - адвокат Гулий А.В., звернулась в суд з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі, однак відповідачем 10.09.2024 року подано до суду позов про розірвання шлюбу. В період зареєстрованого шлюбу сторони придбали житловий будинок [ADDRESS] , земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 га, кадастровий номер 3510300000:10:259:0022 та земельну ділянку для ведення садівництва, площею 0,0122 га, кадастровий номер 3510300000:10:259:0023, що розташовані по [ADDRESS] , транспортні засоби CITROEN, 2015 року випуску, д.н.з. [NUMBER] та Opel Zafira, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , генеруючу установку, яка встановлена по [ADDRESS] . Добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них. Враховуючи заяви про уточнення позовних вимог, зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог, позивач просила здійснити поділ спільного майна подружжя наступним чином: - визнати за [PERSON] право власності на: 1/2 частину будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 га, кадастровий номер 3510300000:10:259:0022, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частину земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,0122 га, кадастровий номер 3510300000:10:259:0023, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; виділити позивачу у приватну власність 1/2 частку транспортного засобу марки CITROEN, 2015 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ; 1/2 частку транспортного засобу марки Opel Zafira, 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ; стягнути з відповідача 1/2 частину грошових коштів в сумі 103 744,00 грн, отриманих в період 01 січня 2024 року по дату звернення до суду, які надходять на рахунок відповідача за продаж електричної енергії; - визнати за [PERSON] право власності на: 1/2 частину будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 га, кадастровий номер 351030000:10:259:0022, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частини земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,0122 га, кадастровий номер 3510300000:10:259:0023, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; виділити відповідачу у приватну власність: 1/2 частку транспортного засобу марки CITROEN, 2015 року випуску, д.н.з. [NUMBER] та 1/2 частку транспортного засобу марки Opel Zafira, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Відповідач та його представник відзив на позовну заяву не подали. В судовому засіданні позивач підтримала свою позовну заяву. Додатково пояснила, що 09.09.2012 року уклала шлюб з відповідачем та 28.08.2024 року вони припинили шлюбні відносини. З того часу вона проживає в орендованій квартирі, оскільки відповідач не пускає її до будинку забрати речі. За час спільного проживання у них був різний бюджет: вона свою зарплату в розмірі 6-8 тисяч на місяць витрачала на купівлю собі одягу, взуття та частково сплачувала комунальні послуги (газ, вода), також купувала їжу. Відповідач свої кошти витрачав на себе та купівлю продуктів харчування. Також сплачував за електроенергію, і це не вираховувалось з доходу сонячної електростанції, яка у них була встановлена, а сплачувалось окремо, а доход з станції перераховувався на картку відповідача. Скільки коштів перераховувалось за електричну енергію вона не знає. Також вона не пам`ятає коли була встановлена генеруюча установка, але це було до війни, та спочатку вона не працювала. Просить стягнути половину від отриманих сум, які надходили на рахунок відповідачу за продаж електричної енергії з 01.01.2024 року, оскільки цих грошей вона не бачила з січня 2024 року. Картка, на яку надходили кошти, була відкрита на ім`я відповідача і з неї він перераховував 4 чи 5 разів на її картку кошти, з яких вона сплачувала за нього податок, один раз штраф. За період шлюбу ними було придбано два автомобілі: CITROEN в м. Дніпро за 13-14 тисяч доларів та Opel в м. Одеса за 7 тисяч доларів. Вони разом з відповідачем їздили їх купувати. Відповідач по роботі, він займається продажем живої риби, користується автомобілем CITROEN. У неї був свій автомобіль, який вона продала в 2013-2014 роках, з продажу якого у неї залишилось 1 000 доларів, а все інше витратила на власні потреби. Зазначила, що їх спільне життя проходило на довірі та вона не цікавилась доходами чоловіка. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги та додатково пояснив, що 09.09.2012 року між сторонами було укладено шлюб, який судом розірвано на підставі поданої 10.09.2024 року відповідачем заяви про розірвання шлюбу та рішення 21.03.2025 року набрало законної сили. Позивач намагалась в досудовому порядку поділити спільне майно, але сторони не дійшли згоди, в зв`язку з чим остання звернулась до суду. В судовому засідання відповідач позовні вимоги визнав частково зазначивши, що згоден на поділ майна в частині поділу будинку, земельних ділянок та грошових коштів, отриманих за продаж електричної енергії, виробленої генеруючою установкою. Не згоден з поділом транспортних засобів та просить залишити йому у власності автомобіль CITROEN, оскільки це засіб його роботи, а автомобіль Opel залишити у власності позивача. Крім того пояснив, що будинок по [ADDRESS] був придбаний ним в період шлюбу шляхом міни на квартиру, яку він придбав також шляхом міни з іншою квартирою, яка теж була його, таким чином він поступово покращував свої житлові умови. Ці квартири він придбавав, беручи кредити та виплачуючи їх своїми заробітками. З 2004 року має в оренді ставок та займається продажем живої риби і йому необхідно було місце для встановлення басейнів, де утримувалась би риба. Автомобіль CITROEN був приданий в 2019 році в м. Дніпро за 12 тисяч доларів, а автомобіль Opel Zafira - в 2024 році в м. Одеса за 8 тисяч доларів. В квітні 2021 року була придбана генеруюча установка, однак підключена була лише в листопаді 2022 року та з того часу почались нараховуватись виплати. На ці кошти він купував дружині прикраси, а саме сережки за 17 000,00 грн, ланцюжок. З цих коштів сплачувались податки, комунальні послуги, купувалось пальне для автомобілів та інше. Картка, на яку надходили виплати була підкріплена до його телефону, дружина знала пін-код від останнього та інколи перераховувала кошти з його картки на свою. Сам він на її картку зі своєї перераховував гроші лише один раз, а так давав готівкою. Також позивач могла брати кошти з каси його торгової точки, які їй давали його наймані працівники. З позивачем припинили спільно проживати з серпня 2024 року. На цей час в будинку він проживає сам. В судовому засідання представник відповідача, підтримав позицію відповідача щодо поділу майна. Також зазначив, що необхідності в зверненні до суду у позивача не було, оскільки відповідач неодноразово пропонував позивачу здійснити поділ майна в досудовому порядку, пропонуючи різні варіанти, але позивач відмовлялась. Тому вважає, що заявлені витрати на правову допомогу необхідно залишити за фактично понесеними, оскільки позивач сама захотіла звернутись до суду, а не вирішувати питання в добровільному порядку. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що неофіційно працює у відповідача найманим працівником та знає їх сім`ю більше чотирьох років. Позивач з відповідачем проживали разом в будинку вдвох до серпня 2024 року, а після позивач виїхала. Знає цю інформацію зі слів відповідача, так як останній приходив на торгівельну точку похмурий і на її запитання відповів що розійшовся з позивачем. Заслухавши пояснення учасників справа, показання свідка та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов та заперечення проти нього, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить: дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороби, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні приписи містить і ч. 3 ст. 368 ЦК України. Частинами 1 - 3 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, від 25 лютого 2019 року, справа у справі №199/2099/17. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанов Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Судом встановлено, що 09 вересня 2012 року між сторонами укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (т. 1 а. с. 20), який розірвано на підставі рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18.02.2025 року. Рішення суду набрало законної сили 21.03.2025 року (т. 2 а. с. 3 - 5). 11.12.2014 року на підставі договору міни, посвідченого державним нотаріусом, відповідач набув у власність: житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер 3510300000:10:259:0022 та земельну ділянку для ведення садівництва, площею 0,0122 гектарів, кадастровий номер 3510300000:10:259:0023, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , в порядку обміну на квартиру [ADDRESS] . У пункті 1.7 договору міни зазначено, що цей договір укладається за згодою дружини [PERSON] - [PERSON] , на обмін указаної в договорі квартири, яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та земельні ділянки (т. 1 а. с. 21 - 22). Право власності відповідача на зазначений будинок та земельні ділянки зареєстровано 11.12.2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом (т. 1 а. с. 93 - 94). Відповідно до довідок про оцінку вартості об`єкта нерухомості від 04.02.2025 року за №201-20250204-0009074351 та №201-20250204-0009074410 оціночна вартість зазначеного житлового будинку становить 683 560,52 грн, оціночна вартість зазначеної земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 гектарів, кадастровий номер 3510300000:10:259:0022 - 14 649,07 грн та оціночна вартість зазначеної земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,0122 гектарів, кадастровий номер 3510300000:10:259:0023 - 62 168,94 грн (т.1 а. с. 23 - 26). Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , 04.09.2019 року право власності на автомобіль марки «CITROEN», моделі «JAMPER», 2015 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , індивідуальний номер транспортного засобу (VIN) [NUMBER] , зареєстровано за позивачем (т. 1 а. с. 95 - 96). Ринкова вартість зазначеного транспортного засобу складає 576 000,00 грн, що встановлено звітом ПП Виробничо-комерційного Агентства «Ріко-Інвест» від 11.02.2025 року про оцінку колісного транспортного засобу (т. 1 а. с. 27, 163 - 172). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , 20.03.2024 року право власності на автомобіль марки Opel Zafira, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , індивідуальний номер транспортного засобу (VIN) [NUMBER] , зареєстровано за відповідачем (т.1 а. с. 195). Ринкова вартість зазначеного транспортного засобу складає 310 000,00 грн, що підтверджується звітом ПП Виробничо-комерційного Агентства «Ріко-Інвест» від 31.10.2025 року про оцінку колісного транспортного засобу (т. 1 а. с. 190 - 200). 29.12.2022 року між відповідачем та ТОВ «Кіровоградська обласна енергопостачальна компанія» укладено договір про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством №180209006, за адресою: [ADDRESS] , та за період з 01.01.2024 року до 01.03.2025 року на банківський рахунок відповідача, перераховано кошти за обсяг купованої електричної енергії виробленої генеруючою установкою, що також підтверджується випискою по рахунку відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я відповідача, в загальному розмірі 207 488,70 грн (т. 1 а. с. 81 - 86, 132 - 153). За приписами ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ст. 70 СК України). Така ж норма закріплена і в ч. 2 ст. 372 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто, суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності та при здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При цьому, поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 76 - 82 ЦПК. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Учасники справи не оспорювали склад та обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, а також його вартість. Так само, як і не оспорювали, що встановлення електрогенеруючої установки та подальше укладення відповідного договору було здійснено під час спільного ведення господарства та в інтересах їх сім`ї. Частиною 1 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відтак суд доходить висновку, що вищезазначене майно та грошові кошти, отримані за договором про купівлю-продаж електричної енергії, є об`єктом права спільної сумісної власності сторін як подружжя. Оскільки житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1000 га, кадастровий номер 3510300000:10:259:0022 та земельна ділянка для ведення садівництва, площею 0,0122 га, кадастровий номер 3510300000:10:259:0023, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , були придбані сторонами під час перебування у шлюбі та відповідно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то підлягають поділу між сторонами в рівних частках, тобто по 1/2 частці кожному, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог в частині виділення сторонам у приватну власність по 1/2 частці транспортного засобу марки CITROEN, 2015 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та транспортного засобу марки Opel Zafira, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , суд зазначає наступне. За приписами ч. ч. 2 - 5 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Пунктом 2 частини 1, частиною 2 статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо річ є неподільною . Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Частиною 2 статті 183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Зазначені транспортні засоби також придбані сторонами під час перебування у шлюбі та відповідно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, однак є неподільними речами. За змістом ч. ч. 1 та 7 ст. 41 Конституції України, ч. ч. 1 та 5 ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі №522/17831/20, від 19 лютого 2020 року у справі №615/1364/16-ц та від 17 серпня 2022 року у справі №522/8676/20. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 виснувала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив, то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Інакше кажучи, стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. В ході судового розгляду встановлено, що до припинення ведення спільного господарства відповідач використовував та продовжує використовувати транспортний засіб марки CITROEN, 2015 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , для ведення підприємницької діяльності, для чого і було його придбано. В той же час, позивач більше використовувала транспортний засіб марки Opel Zafira, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . В судовому засіданні відповідач просив виділити транспортний засіб марки CITROEN у його власність, зазначивши, що згоден сплатити компенсацію вартості частки у зазначеному автомобілі позивачу. При цьому, позивач не заперечувала щодо отримання грошової компенсації за її частку в транспортному засобі марки CITROEN та виділення їй у власність транспортного засобу марки Opel Zafira. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (постанова від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20). З урахуванням встановлених обставин набуття та використання зазначених транспортних засобів, суд вважає правильним виділити у приватну власність позивача транспортний засіб марки Opel Zafira, ринковою вартістю 310 000,00 грн, а у приватну власність відповідача - транспортний засіб марки CITROEN, ринковою вартістю 576 000,00 грн, стягнувши з відповідача на користь позивача компенсацію її частки в розмірі 133 000,00 грн (310 000,00 грн + 576 000,00 грн : 2 - 310 000,00 грн). Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1/2 частини грошових коштів в сумі 103 744,00 грн, отриманих в період 01 січня 2024 року по дату звернення до суду, які надходять на рахунок відповідача за продаж електричної енергії, суд виходить з наступного. Як встановлено в ході судового розгляду, електрогенеруюча установка встановлена сторонами під час шлюбу та спільного проживання. При цьому, 29.12.2022 року між відповідачем та ТОВ «Кіровоградська обласна енергопостачальна компанія» укладено договір про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством №180209006, який був укладений в інтересах сім`ї. За період з січня 2024 року по лютий 2025 року включно на банківський рахунок відповідача за вказаним договором ТОВ «Кіровоградська обласна енергопостачальна компанія» сплачено 207 488,70 грн (т. 1 а. с. 86). З виписки про рух коштів по рахунку відповідача вбачається, що станом на 31.08.2024 року ТОВ «Кіровоградська обласна енергопостачальна компанія» розрахувалось за електричну енергію лише по травень 2024 року включно (т. 1 а. с. 132 - 153), зокрема останній платіж здійснено 16.08.2024 року в сумі 32 543,64 грн (т. 1 а. с. 134), що відповідає нарахуванням за травень 2024 року. Також судом встановлено, що сторони проживали разом та вели спільне господарство до кінця серпня 2024 року. Відтак обґрунтованими є вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 1/2 частини грошових коштів, які були нараховані за договором купівлі-продажу електричної енергії за «зеленим» тарифом за період з червня 2024 року по лютий 2025 року включно та виплачені починаючи з вересня 2024 року, тобто після припинення сторонами спільного проживання в кінці серпня 2024 року, що становить 63 452,79 грн (126 905,57 грн : 2). В той же час, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1/2 частини грошових коштів, які були нараховані за договором купівлі-продажу електричної енергії за «зеленим» тарифом за період з січня 2024 року по травень 2024 року включно та виплачені до вересня 2024 року, оскільки протягом зазначеного період сторони проживали разом та вели спільне господарство і позивачем не доведено що зазначені кошти були витрачені виключно відповідачем у власних інтересах, а не в інтересах їх сім`ї. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Згідно з ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За приписами частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частинами 3, 4 статті 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 141 ЦПК України). Загальна вартість майна, яке просила поділити позивач, становить 1 853 867,23 грн, 1/2 частка, на яку претендувала позивач складає 926 933,62, відтак при зверненні до суду з позовом позивач повинна була сплати судовий збір в розмірі 9 269,34 грн. В той же час, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 5 758,66 грн (т. 1 а. с. 40), тобто на 3 510,68 грн менше від необхідного розміру (9 269,34 грн - 5 758,66 грн). Позов задоволено частково на загальну вартість майна та грошових коштів в розмірі 886 642,06 грн, що становить 95,65% (886 642,06 грн х 100% : 926 933,62 грн). За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до задоволених вимог, в загальному розмірі 8 866,42 грн, з яких: 5 355,74 грн - на користь позивача; 3 510,68 грн - на користь держави як частину недоплаченого позивачем судового збору за подачу позову. Також, позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000,00 грн, на підтвердження чого позивачем надано договір про надання правничої допомоги №1637 від 09.10.2024 року, додаток №1 до договору №1637 про надання правничої допомоги від 09.10.2024 року та платіжну інструкцію №@2PL588567 від 11.10.2024 року, якими встановлено факт надання позивачу послуг правничої допомоги на загальну суму 16 000,00 грн (т. 1 а. с. 230 - 233). Представник відповідача просив залишити судові витрати по фактично понесеним, оскільки позивач не бажала вирішити спір в досудовому порядку, хоча відповідач неодноразово пропонував різні варіанти поділу майна. Враховуючи складність справи, ціну позову та значенням справи для сторони позивача, поведінку сторони під час розгляду справи, зокрема неодноразове подання позивачем заяв про збільшення розміру позовних вимог та зміну предмету позову, дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, суд вважає необхідним зменшити понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу до 10 000,00 грн.

Outcome: partial