Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

У листопаді 2025року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] в якому просила визнати за нею право власності та виділити в натурі автомобіль марки «VOLKSWAGEN», моделі «TOURAN», ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , припинивши право сумісної власності подружжя на такий автомобіль [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності та виділити йому в натурі автомобіль марки «OPEL», моделі «VECTRA», ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , припинивши її право власності подружжя на такий автомобіль, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі, що складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування поданого позову позивач [PERSON] зазначає, що 31 грудня 2021 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, реєстрацію якого проведено Миргородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Миргородському районі Полтавської області Північно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис № 333. 18 червня 2024 року такий шлюб було припинено шляхом його розірвання. Реєстрацію розірвання шлюбу здійснено Миргородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 39. За період шлюбу за спільні кошти ними придбано два автомобілі: марки «VOLKSWAGEN», моделі «TOURAN» та автомобіль марки «OPEL», моделі «VECTRA». За взаємною згодою обидва автомобілі були зареєстровані на ім`я [PERSON] , однак кожен із них володів і користувався одним транспортним засобом - позивач автомобілем марки «VOLKSWAGEN», моделі «TOURAN», а відповідач автомобілем марки «OPEL», моделі «VECTRA». Такий порядок володіння та користування згаданим майном подружжя склався і після припинення шлюбу та існує дотепер. За весь час користування автомобілем марки «OPEL», відповідач неодноразово порушував з його використанням Правила дорожнього руху України, при цьому вона, як власник такого транспортного засобу, вимушена була оплачувати штрафи за вчинені ним правопорушення. (додатки 5). Зазначила, що після припинення шлюбу відповідач почав провокувати сварки та різного роду конфлікти, переслідуючи її та вимагаючи поділу майна подружжя в натурі, навіть того, яке нею було набуте до шлюбу. На ґрунті цього, 25 червня 2025 року відповідач умисно заподіяв їй тілесні ушкодження, внаслідок чого було зареєстроване відповідне кримінальне провадження, а вона набула у ньому статус потерпілої . З цих підстав вирішила ініціювати такий позов. Позивач в судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Чернюк В.Д. позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, заперечував проти стягнення з його адвокатських витрат в розмірі 3000,00 грн. Оскільки відповідач визнав позов у повному обсязі й таке визнання не суперечить закону та не порушує права та свободи інших осіб, тому позов підлягає задоволенню у судовому засіданні на підставі ч.4 ст.206 ЦПК України. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 31 грудня 2021 року по 18 червня 2024 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.4,5). Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу за [PERSON] 23.05.2022 року зареєстровано автомобіль марки «VOLKSWAGEN», моделі «TOURAN», ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.6), а згідно витягу з додатку «Дія» за [PERSON] зареєстрованого автомобіль марки «OPEL», моделі «VECTRA», ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.7). В період з 20.12.2023 по 15 травня 2025 року на ім`я позивача надійшли чотри постанови за порушення правил ПДР України , за керуванням автомобілем марки «OPEL» (а.с..8-13). Згідно з приписами ст.70 СК України та ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки майна є рівними. Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18). Так Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10.06.2022 справа № 544/856/20 сформував наступну правову позицію : «Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи». Відповідно до ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У пункті 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Так, предметом поділу між сторонами є автомобіль марки «VOLKSWAGEN», моделі «TOURAN», ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] та автомобіль марки «OPEL», моделі «VECTRA», ідентифікаційний номер транспортного засобу [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , які придбані сторонами за час перебування у шлюбі та зареєстровані за [PERSON] . Сторона відповідача позовні вимоги визнав, а тому суд вважає, що останній не заперечує про поділ майна подружжя запропонований позивачем. Таким чином, на підставі викладеного, із врахуванням тих обставин, що спірні автомобілі було придбано сторонами за час перебування у шлюбі, то він є об`єктом спільного майна подружжя, оскільки автомобілі річ не подільна, тому суд вважає за необхідне залишити у власності кожного по автомобілю, зокрема у власності [PERSON] автомобіль марки «VOLKSWAGEN», моделі «TOURAN», а за [PERSON] автомобіль марки «OPEL», моделі «VECTRA», припинивши режим права спільної сумісної власності подружжя на вказані автомобілі. В зв`язку із вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, заявлені позивачем є цілком обґрунтованими, відповідають чинному законодавству, тому вважає за можливе їх задовольнити. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно положень ч. ч. 1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи, на професійну правничу допомогу. Позивач у позовній заяві просить стягнути понесені нею судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 1350,00 грн, витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн та витрати. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається із матеріалів справи, інтереси позивача [PERSON] в суді представляв адвокат Чернюк В.Д., що діяла на підставі договору про надання правової допомоги та послуг адвоката у цивільній справі № Ц 22-25 від 30.10.2025, ордеру серії ВІ №1194456 від 04.11.2025 (а.с.18-20). Згідно квитанції № Ц 22-25 від 04.11.2025 року [PERSON] сплатила адвокату Чернюку В.Д. 3000,00 грн з підготовку матеріалів та позову у цивільній справі (а.с.24). Крім того стороною позивача надано розрахунок вартості правової допомоги, послуг адвоката від 04.11.2025 року, акт приймання-передачі наданих послуг від 04.11.2025 року (а.с.22,23). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved