Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

Позивач ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 09.09.2019 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2588906240/132202 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який було укладено у електронному вигляді та підписано за допомогою електронного підпису, відтвореного шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується їх неухильно дотримуватись. Відповідно до умов кредитного договору товариство надає клієнту фінансовий кредит на умовах строковості, зворотності та платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Відповідно до умов договору сума виданого кредиту: 3000,00 грн., дата надання кредиту: 09.09.2019 року, строк кредиту: 30 днів, відсоткова ставка: 1,85 процентів на добу. Кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом. Вказує, що станом на 26.05.2025 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 8050,50 грн., яка складається з: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 3000,00 грн., прострочена заборгованість за процентами - 5050,50 грн. 31.05.2021 між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» укладено договір факторингу № 1-31/05/21, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив до ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» належні йому права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників, в тому числі за кредитним договором № 2588906240/132202 від 09.09.2019, укладеним з [PERSON] 03.06.2021 ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» відповідно до умов договору відступлення права вимоги № 1-03/06/2021 відступило право вимоги за кредитним договором № 2588906240/132202 від 09.09.2019 до ТОВ «ФК Дебт Коллекшн». Зокрема набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 8050,50 грн., яка складається з: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 3000,00грн., прострочена заборгованість за процентами - 5050,50 грн. Просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 8050,50 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правову допомогу в сумі 10500 грн. Відповідач [PERSON] надіслала до суду відзив, в якому позов не визнала, з нарахованою сумою у розмірі 8050,50 грн. не згодна, останній платіж нею був здійснений у червні 2021 року, строк звернення до суду закінчився у позивача, оскільки переуступка прав вимоги не поновлює перебіг строків давності, тому право позивача на звернення до суду спливло, бо це право втратило і ТОВ «Гоуфінгоу» ще при укладанні первісного Договору факторингу від 31.05.2021 року, так і ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп», яке передало право вимоги ТОВ «ФК «Дебт Коллекшн» 03.06.2021 року. Сума боргу у розмірі 8050,50 грн. є неправомірною, оскільки нарахована сума значно перевищує суму основного боргового зобов`язання (3000 грн). Даний кредит виник через карантинні обмеження в 2020 - 2021 роках. В умовах воєнного стану вона не має можливості сплачувати суму кредиту та завищені відсотки по кредиту. Звертає увагу, що умови договору, на підставі яких нараховано штрафні санкції, в силу п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є несправедливими. Вважає судові витрати на правничу допомогу необґрунтовано завищеними у розмірі 10500 грн., не смівмірними зі складністю справи та витраченого часу, оскільки справа слухається без представника позивача, що вказано в позові. Просила застосувати позовну давність у справі, яка є підставою для відмови у позові, в позовних вимогах позивачу відмовити в повному обсязі в зв`язку з їх несправедливістю та незаконністю. Надіслала заяву, згідно якої прохала застосувати строки позовної давності до позову ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» до [PERSON] про стягнення заборгованості в порядку ч.3 ст.267 ЦК України та закритти провадження у справі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 09.09.2019 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та [PERSON] укладено Договір про надання фінансового кредиту № 2588906240/132202 від 09.09.2019 року, згідно умов якого Товариство надає клієнту фінансовий кредит в гривні (далі кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором на наступних умовах: сума виданого кредиту: 3000,00 грн; строк кредиту: 30 днів; відсоткова ставка 1,85% на добу. Відповідно до Додатку № 1 до Договору про надання фінансового кредиту № 2588906240/132202 від 09.09.2019 року, узгоджено графік розрахунків, відповідно до умов укладеного договору, за яким сума нарахованих процентів 1609,50 грн, до оплати всього 4609,50 грн. Вказаний договір та додаток до нього підписані сторонами, в тому числі [PERSON] електронним підписом R11804. Згідно з довідкою про ідентифікацію ТОВ «Гоуфінгоу», Товариство підтверджує, що клієнт [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , з яким укладено договір № 2588906240/132202 від 09.09.2019 року, ідентифікований ТОВ «Гоуфінгоу». Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора) здійснювався в ІТС www.gofingo.com.ua, одноразовий ідентифікатор R11804, дата відправлення ідентифікатора позичальнику - 09.09.2019, номер телефону, на який було відправлено ідентифікатор [NUMBER]. Відповідно до ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч. 1 ст.634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст.639 ЦК України, згідно якої договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 № 127/33824/19. Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст.3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Та вказує, що аргументів щодо недійсності правочинів стороною відповідача не заявлялось. Слід зазначити, що в договорі вказані анкетні дані [PERSON] , її РНОКПП, паспортні дані, адреса, номер телефону [NUMBER] , реквізити кредитної картки [NUMBER]. Такі дані, на переконання суду могли бути повідомлені лише самим позичальником при укладенні договору. Крім того, відповідач у відзиві визнав заборгованість за тілом кредиту. А тому сумнівів в укладенні між [PERSON] та ТОВ «Гоуфінгоу» даного договору у суду немає. Відповідно до листа ТОВ «Платежі онлайн» № 2025-ПО/217 від 19.08.2025 з додатком, товариство як технологічний оператор платіжних послуг повідомляє, що на сайті Торговця через платіжний сервіс «Platon» було проведено ряд транзакції, зокрема успішний переказ 3000,00 грн на картку № [NUMBER] 09.09.2019 о 17:00:07. Зазначений номер картки [NUMBER], на який було переказано кошти в сумі 3000,00 грн, відповідає номеру картки вказану [PERSON] в кредитному договорі. Аналізуючи дані докази, суд доходить висновку, що такі в своїй сукупності логічно доповнюючи один одного, доводять перерахування первісним кредитором кредитних коштів в сумі 3000 грн позичальнику [PERSON] . Частинами 1, 3 ст.509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з п. 1 ч. 1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст.513, ст. 514 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. 31.05.2021 між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» укладено договір факторингу №1-31/05/21 відповідно до умов якого первісний кредитор відступив до ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників, в тому числі, право вимоги за кредитним договором № 2588906240/132202 від 09.09.2019 року, укладеним з [PERSON] , що підтверджується договором та витягом з реєстру боржників до договору. З платіжних доручень № 36 та 37 від 04.06.2021 і 10.06.2021 вбачається, що ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» сплатило ТОВ «Гоуфінгоу» 990000,00 грн та 2316640,45 грн в рахунок оплати за договором факторингу № 1-31/05/21 від 31.05.2021 року. 03.06.2021 ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп», як новий кредитор, відповідно до умов договору відступлення права вимоги № 1-03/06/2021, відступив право вимоги за кредитним договором № 2588906240/132202 від 09.09.2019 року до ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» у зв`язку з чим останнє набуло права грошової вимоги до Відповідача, що підтверджується договором та витягом з реєстру боржників до договору. З платіжних інструкцій № 2 від 09.06.2021 року та № 1 від 04.06.2021 року вбачається, що ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» сплатило 2321640,45 грн та 990000,00 грн, відповідно, за договором відступлення права вимоги № 1-03/06/2021 від 03.06.2021 року. Частиною 1 ст.1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ч. 1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з ст.1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Таким чином, судом встановлено, що право вимоги за кредитним договором № 2588906240/132202 від 09.09.2019 року перейшло від ТОВ «Гоуфінгоу» до позивача ТОВ «ФК Дебт Коллекшн». Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором № 2588906240/132202 від 09.09.2019 року за період з 09.09.2019 по 26.05.2025, розмір заборгованості [PERSON] складає - 8050,50 грн., з яких 3000,00 грн. за тілом кредиту, 5050,50 грн. прострочені відсотки. Станом на 26.05.2025 року сума заборгованості не сплачена. Отже, як встановлено судом, первісний кредитор ТОВ «Гоуфінгоу» свої зобов`язання за кредитним договором № 2588906240/132202 від 09.09.2019 року виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі 3000,00 гривень. У порушення умов Договору, відповідач [PERSON] зобов`язання за вказаним договором не виконала, тому виникла заборгованість за договором № 2588906240/132202 від 09.09.2019 року. Як вбачається із змісту позовних вимог, позивач прохає стягнути з відповідача на його користь заборгованість за тілом кредиту в сумі 3000,00 грн. та 5050,50 грн. заборгованість за процентами. Водночас, як вбачається зі змісту договору про надання фінансового кредиту, графіку розрахунків (додаток до договору) відповідач отримав кредит в розмірі 3000,00 грн на строк 30 днів, 1,85 % процентів на добу. Зобов`язався повернути 4609,50 грн (3000,00 грн тіла кредиту та 1609,50 грн процентів). Відомостей про пролонгацію строку кредитування позивач не зазначає, більше того, стверджує, що відповідач не вносив коштів на погашення кредиту та процентів, що унеможливлює пролонгацію строку кредитування згідно п. 3.3.3 кредитного договору. Суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 наголосила на тому, що в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання. Таким чином, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договорі, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених ч. 2 ст.625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому, вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося і право позивача нараховувати проценти за кредитом. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Таким чином суд вважає доведеною заборгованість за тілом кредиту в розмірі 3000,00 грн та 1609,50 грн за процентами. В іншій частині заборгованості за процентами слід відмовити, оскільки позивачем не доведено підстав нарахування таких. Суд відхиляє доводи відповідача щодо надмірності та неспівмірності розміру встановлених договором процентів, вважає таке недоведеним та звертає увагу, що такий розмір процентів був встановлений договором за згодою сторін, він, як споживач, у встановлений строк не скористався правом на відмову від договору у 14 денний строк. При цьому звертає увагу, що Законом Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг від 22.11.2023 було обмежено розмір денної процентної ставки до 1 %, встановивши перехідний період 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», під час якого максимальний розмір денної процентної ставки не міг перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Тому підстав вважати проценту ставку 1,85 % в день непропорційною та надмірною суд не вбачає. Щодо посилання відповідача на застосування строку позовної давності. Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України). За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статями 263 та 264 ЦК України. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (СОVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-ІХ. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року. Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2120-ІХ набрав чинності 17 березня 2022 року. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року. Відновлення строків позовної давності передбачено Законом від 14.05.2025 № 4434-ІХ «Про внесення зміни до розділу«Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», яким виключено з Цивільного кодексу України пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення», який передбачає зупинення перебігу позовної давності, передбаченої ЦКУ, на період дії воєнного стану. Згаданий Закон набрав чинності 04.09.2025 та лише з цього часу відновлено обчислення строків позовної давності. Відповідачка [PERSON] мала обов`язок погасити заборгованість за кредитом та процентами 07.10.2019 року. Перебіг позовної давності у період з 02.04.2020 року по 30.06.2023 року було зупинено у зв`язку із запровадженням карантину. Починаючи з 24.02.2022 року і до 04.09.2025, перебіг строку позовної давності зупинено у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні. Відтак, перебіг позовної давності з 02.04.2020 і на момент подання позову до суду був зупинений: спочатку у зв`язку із запровадженням карантину, а з 24.02.2022 року у зв`язку з введенням воєнного стану. Трирічний строк позовної давності не сплив, а отже підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності немає, а позиція відповідача базується на помилковому тлумаченні вказаних норм ЦК України. Таким чином суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір, з урахуванням понижуючого коефіцієнту 0,8 в розмірі 2422,40 грн. Таким чином, згідно ч. 1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 1387 грн. (2422,40*4609,50/8050,50) судового збору. За змістом ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу. Позивачем до позову долучено докази понесення витрат на правничу допомогу договір про надання правничої допомоги № 11/07/2025 від 11.07.2025, укладеного з адвокатом Пархомчуком С. В. Відповідно до Акту про отримання правової допомоги від 20.10.2025 з зазначеним детальним опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Пархомчуком С.В., рахунку та платіжної інструкції № 9623 від 20.10.2025, загальна вартість наданих адвокатом послуг та оплачених клієнтом, ТОВ «ФК Дебт Коллекшн» складає 10500,00 грн. Відповідачка у відзиві вважала судові витрати на правничу допомогу необґрунтовано завищеними та неспівмірними зі складністю справи та витраченого часу та прохала відмовити. Ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, Баришевський проти України, Меріт проти України та ін.). У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Крім того в ч. 3 ст.141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Також суд бере до уваги висновок ВС в постанові від 13.03.2024 в справі № 910/5724/23 що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Виходячи з наведеного, суд, з урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання таких робіт, а також зважаючи на те, що розгляд справи не вимагав складного процесу доказування, а законодавча база та судова практика такої категорії справ не зазнавала будь-яких змін, що викликали б необхідність її опрацювання, беручи до уваги ціну позову, яка становить 8050,50 грн., розмір заявлених витрат на правничу допомогу є більшим за ціну позову - 10500,00 грн., доходить висновку, що розмір витрат на правничу допомогу є непропорційним до ціни позову, та витрати на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн є співмірним, пропорційним, розумним розміром та відповідає складності справи. Враховуючи, що позов задоволено частково, то витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 2862,86 грн. (5000*4609,50/8050,50).

Outcome: partial