Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів на утримання дітей, у якому просила змінити спосіб стягнення аліментів з [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та визначити стягнення аліментів у частці від доходу, а саме: у розмірі 1/3 частини доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на кожну дитину. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 20.03.2018 рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області з [PERSON] було стягнуто на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 100,00 грн на кожну дитину. Вказала, що наразі хоче змінити спосіб стягнення аліментів на стягнення у частці від доходу батька дітей, а саме: у розмірі 1/3 частини доходів відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на кожну дитину. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 29.09.2025 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті (а.с. 15). 11.12.2025 до суду надійшов зустрічний позов від відповідача [PERSON] , у якому він просив виключити відомості про нього, як про батька [PERSON] та [PERSON] , припинити стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітніх дітей, а також звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за весь період її нарахування в розмірі 277 336,75 грн. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 16.12.2025, відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Новосанжарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Полтавському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про виключення з актового запису про народження дітей даних про батька, звільнення від сплати аліментів та звільнення від сплати заборгованості та повернуто [PERSON] подану ним зустрічну позовну заяву. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 16.12.2025, підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивачка не з`явилися. До суду надала заяву, в якій просить задовольнити подану нею позовну заяву та розгляд справи проводити без її участі (а.с. 24). Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач та його представник- адвокат Євтухова Т.Д. у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавали. У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачка та відповідач є батьками дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] та свідоцтвом про народження [PERSON] (а.с. 5,6). Згідно з рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 20.03.2018 по справі № 542/1326/17 стягнуто з [PERSON] , аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 100,00 грн щомісячно на кожну дитину в особі матері [PERSON] до досягнення дітьми повноліття (а.с. 8-9). Зазначене підтверджується копією виконавчого листа Новосанжарського районного суду Полтавської області від 20.03.2018 (а.с. 4). Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом з дочкою [PERSON] та сином [PERSON] без реєстрації. Зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , 09.10.2025 зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Після шлюбу прізвище позивачки змінено на « [PERSON] » (а.с. 6, 64). Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Як визначено ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності і не можуть здійснюватися усупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної [PERSON] України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (стаття 184 СК України) і виплачуються щомісячно. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України. Так, відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення для справи. Відповідно до частини першої статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися, як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи зміст статті 181 СК України, спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним та може бути зміненим за бажанням одержувача аліментів. Як видно із ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України). Стаття 192 Сімейного кодексу України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 Сімейного кодексу України зміна розміру аліментів може означати й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Такий висновок цілком узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та від 14 листопада 2018 року у справі № 372/2393/17-ц. Отже, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце, як внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів, так і внаслідок бажання стягувача змінити спосіб стягнення аліментів в силу інших обставин. Поряд з цим, аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що будь-які витрати на утримання дітей мають визначатися за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід ураховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. При цьому, слід враховувати, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Згідно зі ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Розмір аліментів з урахуванням статті 48 Конституції України має забезпечувати такий достаток, який би забезпечив покриття поточних основоположних життєвих потреб. Вирішуючи спір по суті, суд виходить із сукупності наявних в матеріалах справи доказів та враховує загальновідомі обставини про щоденну потребу дитини у їжі, одязі, засобах особистої гігієни, забезпеченні належних побутових умов та умов для належного гармонійного розвитку, а також те, що обов`язки з утримання дитини є рівними для обох батьків. Суд також враховує, що виховання дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку із чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного. Вказана правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду у справі №565/2071/19 від 16 вересня 2020 року. Слід також зауважити, що з часу ухвалення Новосанжарським районним судом Полтавської області судового рішення у справі № 542/1326/17, минув значний проміжок часу, відбулося значне зростання цін на основні життєво- необхідні товари та продукти, одяг та комунальні послуги. Очевидною є та обставина, що сума аліментів на дитину у розмірі 100,00 грн щомісяця не взмозі задовольнити навіть базові потреби дитини у їжі, одязі та взутті. Про витрати на лікування, навчання, розвиток, тощо за зазначену суму розраховувати не вбачається можливим. Суд враховує, що станом на день звернення до суду з цим позовом [PERSON] виповнилося 11 років, а [PERSON] 17 років. Прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років у 2025 році становив 3196,00 грн. При цьому, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). Прожитковий мінімум- це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, мінімального набору непродовольчих товарів і мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Отже, суд дійшов висновку про те, що неповнолітні діти потребують матеріальної допомоги з боку батька, в свою чергу, останній зобов`язаний законом їх утримувати, незалежно від наявності чи відсутності такої можливості, а присуджений раніше до стягнення розмір аліментів (100,00 грн) на утримання кожної дитини є очевидно недостатнім, не відповідає їх мінімальним потребам та не забезпечує достатній життєвий рівень, а тому потребує зміни. Суд також враховує, що позивачка просить визначити до стягнення аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі, стягнення якого, відповідно до закону, здійснюється, зокрема, у безспірному порядку (наказному провадженні), який не вимагає надання суду будь- яких доказів на підтвердження обгрунтованості заявленої вимоги щодо розміру аліментів та становить на двох дітей - одну третину заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (ст. 183 СК України, ст. 161 ЦПК України). Суд також враховує, що відповідачем не надано до суду будь- яких доказів неможливості надання ним допомоги дітям у визначеному позивачкою розмірі. За таких обставин, зважаючи на законодавчо встановлений мінімальний розмір аліментів на одну дитину, а також збільшення вікових потреб дітей з часу присудження аліментів у 2018 році, їх розмір, визначений рішенням суду від 20.03.2018, не може задовольнити необхідні потреби дітей, не відповідає вимогам ст. 141 СК України стосовно рівності обов`язків батьків щодо дитини, суперечить положенням ч. 2 ст. 182 СК України щодо мінімального гарантованого розміру аліментів для дитини відповідного віку, з урахуванням критеріїв розумності та справедливості, з огляду на положення закону щодо рівного обов`язку батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей, а також з огляду на обгрунтованість заявленого до стягнення розміру аліментів, суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку про те, що необхідно змінити спосіб стягнення аліментів, встановлених рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 20 березня 2018 року з твердої грошової суми в розмірі 100,00 грн на кожну дитину на 1/3 частину всіх видів заробітку відповідача щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. На переконання суду, такий розмір аліментів забезпечить потреби неповнолітніх дітей, відповідатиме об`єктивним можливостям відповідача та задовольнятиме правомірні очікування позивача на отримання аліментів, і з урахуванням балансу інтересів батьків та дітей буде достатнім для забезпечення їх належного утримання та відповідатиме можливостям батька надавати таку допомогу. Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. Згідно зі ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Разом з тим, пунктом 23 Постанови пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», визначено, що аліменти у новому розмірі сплачуються з дня набрання судовим рішенням законної сили. Отже, аліменти у визначеному судом розмірі, за цим рішенням мають бути стягнуті з дня набрання ним законної сили. У відповідності до положень статті 4, пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», статті 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір, від сплати якого позивач звільнена. На підставі викладеного та

Outcome: approved