Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

ТОВ «ФК «Гелексі» звернулося до суду з позовом, який сформовано в системі «Електронний суд», до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 27.08.2019 між ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» (назву якого 23.06.2025 було змінено на ТОВ «ФК «Гелексі») та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи укладено договір позики № 99366. Відповідно до умов договору позикодавець взяв на себе зобов`язання на умовах строковості, поворотності та оплатності надати відповідачу грошові кошти (позику) в розмірі 5000,00 гривень, а той в свою чергу зобов`язався повернути позику, сплативши проценти за користування нею у розмірі 0,01% в день, комісійну винагороду у розмірі 1,9% в день, а у випадку прострочення терміну платежу підвищену комісійну винагороду у розмірі 3,0% на день. Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання у повному обсязі, надавши відповідачу грошові кошти відповідно до умов укладеного договору. У той же час відповідач свої зобов`язання за договором позики порушив, внаслідок чого за ним утворилася заборгованість, яка станом на на дату звернення до суду з позовом становить 24494,50 гривень, з яких: 5000,00 гривень заборгованість за позикою, 19494,50 гривень заборгованість по процентах та комісії за користування позикою. Враховуючи вищезазначене позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики № 99366 від 27.08.2019 у загальному розмірі 24494,50 гривень, а також понесених судових витрат зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою судді від 03.11.2025 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторони про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін повідомлені належним чином. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін від останніх не надійшло. 10.11.2025 до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву в якому останній не заперечуючи факту отримання ним у 2019 році кредитних коштів, послався на необґрунтованість проведеного позивачем розрахунку заборгованості, вказуючи на те, що позивачем не доведено яку саме суму грошових коштів було фактично перераховано на його картковий рахунок. 11.11.2025 аналогічний за змістом відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву надійшов також через підсистему «Електронний суд». 11.11.2025 від представника позивача ТОВ «ФК «Гелексі» надійшла відповідь на відзив. У відповіді на відзив представник позивача звертає увагу суду на те, що відповідач не оспорює факту укладення договору позики, отримання позики, а також наявності заборгованості. Щодо перерахунку грошових коштів за договором позики на вказаний позичальником картковий рахунок зазначає, що перерахування таких здійснено надавачем платіжних послуг ТОВ «ЕЛАЕНС» на підставі укладеного з ТОВ «ФК «Гелексі» договору №04/08-17-ПК від 04.08.2017, та підтверджується довідкою про успішність платежу, що надана платіжним оператором. Перерахування коштів за договором позики у такий спосіб відповідає положенням ст.ст. 6, 9 Закону України «Про електронну комерцію». Що стосується періоду нарахування процентів та комісійної винагороди таке нарахування проведено відповідно до умов договору за фактичну кількість календарних днів користування позикою і відображено у розрахунку заборгованості долученому до позовної заяви. При цьому підвищена комісійна винагорода нараховувалась позикодавцем саме як міра відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України, за правилами визначеними п.5.3 договору «Відповідальність сторін», а не як відсотки за правомірне користування позикою. 12.11.2025 через підсистему «Електронний суд» надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив. У свої запереченнях відповідач зазначає, що позивачем не долучено доказів, що електронний договір укладено саме відповідачем та не надано банківських документів щодо зарахування грошових коштів на рахунок позичальника. Якщо ж позивач все таки доведе факт перерахування позики у розмірі 5000,00 гривень, відповідач заперечує право позивача на стягнення будь-яких сум понад фактично отримане тіло кредиту, як таких що суперечать законодавчим обмеженням та є несправедливими. Звертає увагу суду, шо право кредитора нараховувати проценти як плату за користування кредитом припиняється після спливу строку кредитування або пред`влення вимоги про дострокове повернення, а будь-які вимоги про стягнення штрафних санкцій за ст. 625 ЦК України у період воєнного стану, з 24.02.2022, є неправомірними. Крім того, відповідач просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. Суд дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, які мають значення для справи, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку про таке. Судом встановлено, що 27.08.2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі», назву якого 23.06.2025 було змінено на ТОВ «ФК «Гелексі», та [PERSON] укладено в електронній формі договір позики №99366 за умовами якого ТОВ «ФК «Гелексі» надало останньому у позику грошові кошти в розмірі 5000,00 гривень у безготівковій формі (шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок позичальника) на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язався повернути позику, сплатити проценти та комісійну винагороду за користування позикою, у відповідності до умов договору (п.1.1.1, договору). За умовами п.1.1.5 вказаного договору позики сторони передбачили, що строк повернення позики (термін платежу) 15.09.2019. Також сторони узгодили, що плата за користування позикою здійснюється у вигляді: процентів у розмірі 0,01% в день від поточного залишку позики; комісії у розмірі 1,9% в день від початкового розміру позики (п.1.1.2.1, п. 1.1.2.2 договору). Пунктом 5.3 договору сторони узгодили, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3% в день від суми позики за кожен день прострочення. У Графіку платежів до Договору позики № 99366 від 27.08.2019 сторони передбачили, що у строк закінчення договору позики 15.09.2019 [PERSON] мав повернути суму позики у розмірі 5000,00 гривень, сплатити проценти за користування позикою у розмірі 9,50 гривень та комісійну винагороду за користування позикою у розмірі 1425,00 гривень. Крім того, сторони передбачили право позичальника продовжити строк договору, але не більше 3-х разів поспіль. При продовженні строку договору позичальник зобов`язаний сплатити проценти, комісійну винагороду та штрафи (у разі їх наявності) за користування позикою у день продовження строку договору (п.3.2.3, п.3.4.2 договору). Договір позики № 99366 від 27.08.2019, графік платежів до Договору та Паспорт позики підписані [PERSON] шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, містять особисті дані позичальника. Отримання відповідачем 27.08.2019 грошових коштів у розмірі 5000,00 гривень на платіжну карту № [NUMBER] , за договором позики підтверджено довідкою ТОВ «ФК «Елаєнс» від 01.09.2025 вих.№99366, витягом з договору №04/08-17ПК від 04.08.2017 про надання послуг з переказу грошових коштів. Відповідно до проведеного за договором позики № 99366 від 27.08.2019 розрахунку заборгованості у період з 27.08.2019 по 01.08.2025, станом на дату платежу визначену п. 1.1.5 договору (15.09.2019) заборгованість [PERSON] складалася із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5000,00 гривень, заборгованості за процентами нарахованими у відповідності до п.1.1.2.1 договору у розмірі 9,50 гривень, заборгованості за комісіями нарахованими у відповідності до п.1.1.2.2 договору у розмірі 1425,00 гривень. У період з 15.09.2019 по 12.01.2020 позикодавцем проведено нарахування на суму прострочених процентів за п.1.1.2.1 договору у розмірі 69,50 грвень та суму прострочених комісій за п. 5.3 договору у розмірі 19425,00 гривень, всього 19494,50 гривень. У розрахунок заборгованості також включено штрафні санкції, передбачені п. 5.4 договору, такі як пеня за тілом кредиту 503,63 гривень, пеня за відсотками у розмврі 3,88 гривень та пеня за комісіями у розмірі 1021,20 гривень, однак позивачем у позовній заяві позовних вимог про стягнення зазначених штрафних санкцій не заявлено. Таким чином, [PERSON] у порушення умов договору позики отримані кошти не повернув, у зв`язку з чим станом на день звернення до суду з позовною заявою за відповідачем, за розрахунками позивача, утворилася заборгованість у розмірі 24494,50 гривень, з яких: 5000,00 гривень заборгованість за позикою, 19494,50 гривень заборгованість за процентами та комісією за користування позикою. Норми права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви їх застосування. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушення зобов`язання є його невиконанням або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Із положень частини третьої статті 11 Закону України від 03 вересня 2015 року №675-VIII «Про електронну комерцію» (тут і надалі в редакції на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №675-VIII) слідує, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону №675-VIII пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. За змістом частини шостої статті 11 Закону №675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана, зокрема, шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗаконуУкраїни «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону №675-VIII). В силу пункту 6 частини першої статті 3 Закону №675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Стаття 1054 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання, а в ч. 1 ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст. 617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 27.08.2019 [PERSON] укладено договір позики №99366 в електронній формі, підписавши його електронним цифровим підписом та отримав кредитні кошти в сумі 5000 гривень відповідно до умов укладеного договору позики шляхом зарахування відповідної суми на банківський рахунок позичальника, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та частково визнається відповідачем у поданому відзиві та запереченні на відповідь на відзив, при цьому відповідач зобов`язався повернути позику, сплатити проценти за користування позикою та комісійну винагороду за користування позикою у порядку, визначеному договором. З наявного в матеріалах справи договору вбачається, що [PERSON] як позичальник ідентифікував себе в інформаційно-телекомунікаційній системі позивача, надавши ТОВ «ФК «Гелексі» свої персональні дані: ПІБ, РНОКПП, місце реєстрації проживання, дані паспорта, що необхідні для укладення договору та формування одноразового ідентифікатора. Після закінчення строку кредитування [PERSON] не повернув позику, тому вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу, які доведені належними та допустимими доказами, ґрунтуються на законі та договорі позики, заслуговують на увагу і з [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за позикою в сумі 5000,00 гривень. При цьому суд відхиляє заперечення сторони відповідача щодо недоведеності факту зарахування грошових коштів у розмірі 5000,00 гривень на вказаний при укладенні договору позики картковий рахунок, оскільки факт їх перерахування підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Елаєнс» від 01.09.2025 вих.№99366. При цьому відповідач не надав суду будь-яких доказів, що банківський картковий рахунок № [NUMBER] на який здійснено переказ коштів йому не належить, а також не заявляв клопотання про витребування додаткових доказів, які б могли підтвердити чи спростувати вказану обставину. Що стосується розміру процентів за користування грошовими коштами та комісійної винагороди за користування позикою, то суд зважає на наступне. Так, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за простороченими відсотками у розмірі 69,50 гривень та заборгованість за простроченими комісіями 19425,00 гривень. Вказана заборгованість нарахована за період з 27.08.2019 по 12.01.2020 включно. Разом з тим, суд не може погодитися із розміром заборгованості за нарахованими процентами та комісією за користування позикою з огляду на таке. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З наведеного вбачається, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.04.2023 по справі №910/4518/16 зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. На підставі вищевикладеного, при визначенні розміру процентів та комісійної винагороди за користування позикою, які підлягають стягненню на користь позивача, суд враховує, що їх нарахування може здійснюватися лише в межах строку кредитування. Так, за умовами Договору, строк повернення позики (термін платежу) 15.09.2019 (п. 1.1.5 Договору). Відповідно до п. 4.3 Договору, обчислення строку користування позикою на нарахування процентів та комісії за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики позичальнику до строку повернення позики, зазначеному в п. 1.1.5 Договору (15.09.2019 включно). Таким чином, сторони погодили, що строк (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом настає 15.09.2019. Згідно п. 3.2.3 Договору позичальник має право продовжити строк Договору (не більше 3-х разів поспіль). Внесення змін та доповнень до цього Договору оформлюється шляхом укладення сторонами додаткових договорів (п. 9.1 Договору). У матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] ініціював продовження строку договору шляхом укладення сторонами додаткових договорів про внесення зміни та/або доповнень до договору в частині продовження строку повернення позики (термін платежу). Доказів протилежного суду не надано. Таким чином, за умовами Договору, кредит надано до 15.09.2019 (строк кредитування) від дати отримання кредиту позичальником. Враховуючи, що строк кредитування був погоджений сторонами до 15.09.2019, доказів того, що позичальник ініціював продовження строку, а також зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять, а відтак розмір процентів підлягає перерахуванню. Таким чином, розмір відсотків відповідно до умов договору за період з 27.08.2019 по 15.09.2019 складає 9,50 грн. (тіло кредиту х проценти за користування позикою згідно п. 1.1.2.1 Договору х строк кредитування) та комісійна винагорода за користування позикою становить 1425,00 гривень. Суд також зазначає, що вказана вартість позики (заборгованість за договором) та комісійна винагорода за користування позикою погоджена сторонами відповідно до Графіку платежів, що є додатком до кредитного договору, а також Паспортом позики. З огляду на викладене, нарахування та стягнення процентів та комісійної винагороди за користування позикою за період з 15.09.2019 до 12.01.2020, поза визначеним кредитним договором строк суперечить вимогам Цивільного кодексу України. Отже, заборгованість [PERSON] за договором позики №99366 від 27.08.2019, станом на 15.09.2019 (останній день строку дії договору позики) становить 6434,50 гривень, з яких: 5000 гривень - сума позики, 9,50 гривень - проценти за користування позикою, 1425,00 гривень - комісійної винагороди за користування позикою. Після 15.09.2019 нарахування процентів та комісійної винагороди за користування позикою є неправомірним. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики в сумі 6434,50 гривень. Окрім того, у запереченні на відповідь на відзив відповідач [PERSON] просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. З огляду на викладене, суд вбачає за необхідне вказати наступне. Так, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Разом з тим, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12 березня 2020 року до 31 жовтня 2020 року на всій території України карантин, дію якого неодноразово було продовжено до 01 липня 2023 року. В той же час, з початком повномасштабного вторгнення, 24 лютого 2022 року, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року, який набув чинності 17 березня 2022 року «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Отже, було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин. Суди під час аналізу вимог про застосування строків позовної давності зважають на те, що їх продовження в період дії карантину є безумовним та автоматичним в силу закону. А тому обґрунтування причин, за яких дія карантину не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що строки позовної давності були зупинені з 02.04.2020 року, а позивач звернувся з позовом до суду у жовтні 2025 року, а тому строк позовної давності позивачем не пропущено. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаний з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом частин першої третьої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено частково у розмірі 26,26% від ціни позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 636,34 гривень (2422,40х6434,50 /24494,50). Крім того, позивачем визначено суму понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 гривень. На підтвердження вказаних витрат ТОВ «ФК» Гелексі» надано договір про надання правничої допомоги від 09.07.2025 укладений між ТОВ «ФК» Гелексі» та адвокатом Рудзей Ю.В., акт наданих послуг правничої допомоги № 99366 від 09.07.2025, якй містить детальний опис наданих послуг загальний розмір яких складає 5000 гривень. З огляду на часткове задоволення позовних вимог суд дійшов висновку що понесені стороною позивача витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню із [PERSON] на корить ТОВ «ФК» Гелексі» у розмірі 1313,46 гривень (5000 х6434,50/ 24494,50), що пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial