Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (далі - позивачі) звернулися до Макарівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визначення часток у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно. В обґрунтування позову вказали,що 14.03.1984 року виконкомом Макарівської ради депутатів трудящих [PERSON] було видано Ордер № 88 на право заняття жилого приміщення у відомчому житловому фонді, а саме жилої квартири [ADDRESS] . Вказана житлова квартира загальною площею 53,5 кв.м., житловою площею 30 кв.м., складається із двох житлових кімнат і підсобних приміщень, та розташована на третьому поверсі будинку. В ордері на право вселення у житловому квартиру на момент його видачі були вказані всі члени родини [PERSON] , а саме: дружина - [PERSON] , дочка - [PERSON] (позивачі) та дочка - [PERSON] (відповідачка). Після отримання Ордера всі зазначені члени сім`ї вселилися у надану житлову квартиру та були прописані за вказаним місцем проживання. Після здобуття незалежності та становлення держави Україна, національна система законодавства зазнала значних змін, при цьому у червні 1992 року було прийнято Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» нормами якого було визначено об`єкти, підстави та порядок приватизації житла. На підставі та у відповідності до вказаного Закону розпорядженням Макарівської РДА № 3 від 03.01.1997 року у спільну сумісну (без визначення часток) Позивачів та Відповідачки по справі була передана спірна житлова квартира, про що цього ж дня було видане Свідоцтво на право власності на житло (№ [NUMBER] ). 11.01.1997 року на підставі Свідоцтва право спільної сумісної власності Позивачів та Відповідачки на спірне житло було зареєстроване КП КОР «Макарівське БТІ», запис № 2419. 31.03.2025 року право спільної сумісної власності Позивачів та Відповідачки на спірне житло було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (згідно оновленого законодавства) про що внесено відповідні записи про право власності (спільна сумісна) - [PERSON] запис № 59290017; [PERSON] запис № 59290074; [PERSON] запис № 59290154; [PERSON] запис № 59290114. У квітні 2025 року [PERSON] та [PERSON] вирішили відчужити свої частки житлової квартири, подарувавши [PERSON] та звернулися до нотаріальної контори для вчинення та посвідчення правочину. Однак нотаріус повідомив, що у даному випадку квартира належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, тому необхідно розподілити та визначити розмір частки кожного із співвласників, уклавши відповідний правочин про це. Позивачі звернулися до Відповідачки із вказаним питанням та запропонували з`явитися до нотаріальної контори для укладення та посвідчення відповідного договору про визначення розміру часток, однак [PERSON] відмовилася від укладення договору. Отже позивачі [PERSON] та [PERSON] позбавлені можливості реалізувати своє право на розпорядження своєю власністю, у зв`язку з тим, що у правовстановлюючому документі на квартиру не визначено розміру частин співвласників у праві спільної сумісної власності на квартиру. Враховуючи викладене, позивачі просили суд: визначити розмір часток у спільній сумісній власності на житлову квартиру [ADDRESS] , які є рівними, а саме: [PERSON] визначити частку у розмірі 1/4 від цілого; [PERSON] визначити частку у розмірі 1/4 від цілого; [PERSON] визначити частку у розмірі 1/4 від цілого. Ухвалою суду від 14.08.2025 р. позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 30.10.2025 р. закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті на 11.12.2025 р., який відкладено на 09.02.2026 р. У судове засідання позивачі не з`явилася. Від їх представника адвоката Живаги О.В. надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивачів, вказавши про підтримання позовних вимог, які просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій вказала про визнання позовних вимог, заперечень проти яких не має, справу просила розглянути у її відсутність. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослі дивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. 14.03.1984 року виконкомом Макарівської ради депутатів трудящих [PERSON] було видано Ордер № 88 на право заняття жилого приміщення у відомчому житловому фонді, а саме жилої квартири [ADDRESS] (а.с. 18). Вказана житлова квартира загальною площею 53,5 кв.м., житловою площею 30 кв.м., складається із двох житлових кімнат і підсобних приміщень, та розташована на третьому поверсі будинку (а.с. 19-20). В ордері на право вселення у житловому квартиру на момент його видачі були вказані всі члени родини [PERSON] , а саме: дружина - [PERSON] , дочка - [PERSON] (позивачі) та дочка - [PERSON] (відповідачка). Відповідно до ст. 58 Житлового кодексу Української РСР, норми якого діяли станом на березень 1984 року, єдиною підставою для вселення у житлове приміщення державного або громадського житлового фонду являвся Ордер, форма якого встановлювалася Радою Міністрів Української РСР. Після отримання Ордера всі зазначені члени сім`ї вселилися у надану житлову квартиру та були прописані за вказаним місцем проживання. Після здобуття незалежності та становлення держави Україна, національна система законодавства зазнала значних змін, при цьому у червні 1992 року було прийнято Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» нормами якого було визначено об`єкти, підстави та порядок приватизації житла. На підставі та у відповідності до вказаного Закону розпорядженням Макарівської РДА № 3 від 03.01.1997 року у спільну сумісну (без визначення часток) Позивачів та Відповідачки по справі була передана спірна житлова квартира, про що цього ж дня було видане Свідоцтво на право власності на житло № [NUMBER] (а.с. 21). 11.01.1997 року на підставі Свідоцтва право спільної сумісної власності Позивачів та Відповідачки на спірне житло було зареєстроване КП КОР «Макарівське БТІ», запис № 2419. 31.03.2025 року право спільної сумісної власності Позивачів та Відповідачки на спірне житло було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (згідно оновленого законодавства) про що внесено відповідні записи про право власності (спільна сумісна) - [PERSON] запис № 59290017; [PERSON] запис № 59290074; [PERSON] запис № 59290154; [PERSON] запис № 59290114 (а.с. 22-25, 26-27). Вирішуючи даний спір, суд керується також наступним. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Згідно ст.ст. 316-317 ЦК України, правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як зазначили позивачі та що не заперечила відповідач, у квітні 2025 року [PERSON] та [PERSON] вирішили відчужити свої частки житлової квартири, подарувавши [PERSON] та звернулися до нотаріальної контори для вчинення та посвідчення правочину. Однак нотаріус повідомив, що у даному випадку квартира належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, тому необхідно розподілити та визначити розмір частки кожного із співвласників, уклавши відповідний правочин про це. Позивачі звернулися до Відповідачки із вказаним питанням та запропонували з`явитися до нотаріальної контори для укладення та посвідчення відповідного договору про визначення розміру часток, однак [PERSON] відмовилася від укладення договору. Отже позивачі [PERSON] та [PERSON] позбавлені можливості реалізувати своє право на розпорядження своєю власністю, у зв`язку з тим, що у правовстановлюючому документі на квартиру не визначено розміру частин співвласників у праві спільної сумісної власності на квартиру. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. За статтями 368 - 369 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При цьому, статтею 370 ЦК України встановлено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Окрім того, статтею 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. За роз`ясненнями п. 5 Пленуму Верховного Суду України у Постанові «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності №20 від 22.12.95», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року зазначено, що «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, п. 17 роз`яснив, що розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше діб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, зокрема: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду»). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч.4 ст. 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. При вирішенні даного спору та визначенні розміру часток у спільній сумісній власності необхідно виходити із принципу рівності часток співвласників, який випливає із положень статей 370, 372 ЦК України, вважаючи, що частки кожного із співвласників праві спільної сумісної власності є рівними, оскільки інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Тож, приймаючи визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує прав інших осіб, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати по оплаті судового збору за клопотанням позивачів з відповідача не стягуються.

Outcome: approved