Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

31.10.2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г.В. про визнання договору недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права, який мотивований тим, що 23.10.2023 року [PERSON] та [PERSON] в офісному приміщенні нотаріуса Павліченко Г.В. підписали наступні документи: розписку про отримання [PERSON] в позику у [PERSON] 150 000 доларів США на строк до 03.11.2023 року, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] і попередній договір про купівлю-продаж цієї ж квартири. Відповідно до договору купівлі-продажу від 23.10.2023 року [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка належала йому на праві власності. Договір посвідчений нотаріусом Павліченко Г.В. за реєстровим номером 1566. Даний договір підписаний під примусом, внаслідок шантажу і погроз розправою щодо позивача та його сім`ї, тому [PERSON] звернувся до правоохоронних органів і 30.10.2023 року відкрите кримінальне провадження за ч. 2 ст. 355 КК України, а 06.03.2024 року відкрите кримінальне провадження за ч. 4 ст. 190 КК України. Оспорюваний договір купівлі-продажу є фіктивним, оскільки вчинений без наміру створення правових наслідків, тому в силу ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України його слід визнати недійсним. Так, ініціатором договору був [PERSON] , у якого працювала [PERSON] , який зустрічався із нотаріусом і обговорював питання накладення арешту на квартиру [PERSON] , був в приміщенні нотаріуса Павліченко Г.В. під час того, як [PERSON] приносив документи на квартиру. Відповідач [PERSON] не була зацікавлена у набутті права власності на квартиру, оскільки не оглядала її перед купівлею, не передавала кошти за договором в сумі 515 000 грн., не мала наміру проживати в квартирі, не отримувала ключі від квартири, а укладення договору купівлі-продажу для неї було необхідним як спосіб повернення [PERSON] боргу. Також [PERSON] після придбання квартири не оплачувала житлово-комунальні послуги, не ставила питання про усунення перешкод в користуванні квартирою, знаючи, що в квартирі проживають дід та баба позивача. Перед підписанням договору нотаріус [PERSON] не роз`яснювала умов правочину та його правових наслідків для сторін, не давала текст договору для ознайомлення, оскільки попередньо знала про умисні наміри [PERSON] та [PERSON] . Вартість квартири явно занижена і не відповідає ринковій ціні на такі об`єкти. [PERSON] лише виконував вказівки нотаріуса підписати невідомі документи, роздруковані на нотаріальних бланках. Також [PERSON] до нотаріуса принесла розписку від 23.10.2023 року про позику і попередній договір від 23.10.2023 року, з якими не дала ознайомитись, лише перегортала і вказувала, де ставити підпис. Крім того, на позивача [PERSON] здійснювався психологічний вплив і тиск. Через страх за себе і за свою сім`ю він змушений був підписати оспорюваний правочин. Наслідком такого психологічного тиску стало погіршення самопочуття та стану здоров`я, душевні страждання позивача, тому він неодноразово звертався за медичною допомогою. Навіть після укладення договору купівлі-продажу тиск продовжувався. 10.01.2024 року та 12.01.2024 року [PERSON] та [PERSON] звертались до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, де навчався позивач, із письмовими заявами, в яких містилась інформація, яка принижувала честь, гідність, ділову репутацію [PERSON] , а відомості, викладені в заявах, були перекручені та не відповідали дійсності, були спрямовані на цькування позивача, погіршення його взаємовідносин із оточуючими, введення його в депресивний нервовий стан. За захистом своїх особистих немайнових прав [PERSON] звернуся до суду, відкрите провадження № 127/11397/24. Таким чином, договір купівлі-продажу вчинений проти справжньої волі [PERSON] внаслідок застосування до нього психологічного тиску і в силу ст.ст. 203, 215, 231 ЦК України також підлягає визнанню недійсним. Відповідно до вказаних обставин і норм ЦК України позивач [PERSON] просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 23.10.2023 року між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусам Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г.В., зареєстрований в реєстрі № 1566, а також скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] , індексний номер 69871950 від 23.10.2023 року, приватний нотаріус Павліченко Г.В. 27.11.2024 року [PERSON] подала відзив на позов (а.с. 96-107 т.1), відповідно до якого повністю заперечила щодо позовних вимог [PERSON] і повідомила, що 23.10.2023 року між нею і [PERSON] був укладений і нотаріально посвідчений нотаріусом [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Квартира належала продавцю на підставі договору, тому майном він розпорядився на свій розсуд. Договір підписаний обома сторонами, які своїми підписами підтвердили, що перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, уклали цей договір та однаково розуміють значення, умови договору та їх правові наслідки, з його змістом ознайомлені до підписання, заперечень щодо умов не мають, підтвердили повну оплату до підписання, погодились із ціною продажу, визначеною за довідкою про оціночну вартість. Право власності [PERSON] зареєстроване в Державному реєстрі речових прав. Звернення позивача до правоохоронних органів не підтверджує факт причетності відповідача та інших осіб до вчинення кримінальних правопорушень або умислу щодо заволодіння майном шляхом обману, шахрайства або внаслідок тиску. Вважає, що позивач не надав належних і допустимих доказів вчинення по відношенню до нього фізичного чи психологічного насильства, доказів вчинення правочину проти справжньої волі, наявності причинного зв`язку між тиском і вчиненням правочину. Із відеозапису з кабінета нотаріуса Павліченко Г.В., який був вилучений правоохоронними органами і доданий позивачем [PERSON] до позовної заяви, вбачається, що [PERSON] і [PERSON] знаходились у нотаріуса з 16:11 год. до 16:41 год., в спокійній обстановці, інших осіб при укладенні договору не було. Нотаріус надала сторонам для ознайомлення проєкт договору купівлі-продажу квартири, вони прочитали і підписали договір. Відповідач також звернула увагу, що [PERSON] особисто звернувся до нотаріуса Павліченко Г.В. 20.10.2023 року на консультацію з приводу посвідчення договору купівлі-продажу квартири та надав оригінали необхідних документів, після того [PERSON] і [PERSON] домовились зустрітись у нотаріуса для посвідчення договору 23.10.2023 року. Вартість квартири погоджена сторонами і підтверджена довідкою про оціночну вартість, розрахунок здійснений готівкою до підписання договору, про що сторони вказали в п.п. 2.3-2.5 договору. Звернення за медичною допомогою вже після укладення договору купівлі-продажу квартири та після відкриття провадження у справі № 127/34793/23 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 150 000 доларів США спрямовані лише на уникнення виконання зобов`язання. [PERSON] просила врахувати, що мала дійсні наміри на придбання нерухомого майна, вона виконала умови договору купівлі-продажу, її право власності зареєстроване в реєстрі, переоформила на своє ім`я особові рахунки для сплати житлово-комунальних послуг і здійснює відповідну оплату, тому жодних ознак фіктивності цього договору немає. Сам по собі факт проживання в квартирі діда і баби позивача не свідчить про відсутність намірів [PERSON] на настання реальних правових наслідків по договору. Просила повністю відмовити в задоволенні позову. 06.03.2025 року надійшли пояснення від третьої особи без самостійних вимог - приватного нотаріуса ВМНО Павліченко Г.В., відповідно до яких нотаріус заперечила щодо позовних вимог [PERSON] та повідомила, що в жовтні 2023 року [PERSON] і [PERSON] звернулись з проханням надати нотаріальні послуги щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири. Під час консультацій поводились спокійно, не було виявлено жодного тиску чи погроз. 20.10.2023 року [PERSON] особисто з`явився до нотаріуса і надав всі необхідні документи для підготовки проєкту договору, а 23.10.2023 року [PERSON] і [PERSON] звернулись для укладення і посвідчення договору. На виконання Закону України «Про нотаріат» нотаріус встановила дійні наміри сторін щодо укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, надала усні та письмові роз`яснення щодо процедури посвідчення такого договору, правових наслідків укладення договору, роз`яснила права та обов`язки сторін, надала інформацію щодо необхідних документів для укладення правочину, рекомендувала перевірити інформацію про продавця і покупця в реєстрі боржників, перевірила дійсність документів, встановила учасників правочину, пересвідчилась у їх дієздатності, усвідомленні значення нотаріальної дії, а також відповідності волі і волевиявлення. При посвідченні правочину були присутні лише сторони, інших осіб у приміщенні не було. При підписанні [PERSON] і [PERSON] договору, а також при його посвідченні, нотаріус неодноразово переконалась у дійсних намірах сторін та їх волевиявленні. Встановлено, що сторони абсолютно точно розуміли значення своїх дій і наслідки, що мали місце в разі укладення такого договору. Жодних заперечень в учасників щодо умов договору не було, продавець не висловлював занепокоєнь, ніякого фізичного чи психологічного тиску на нього не чинилось, тому підстав сумніватись у добровільності намірів учасників також не було. Сторони підтвердили, що розрахунок по договору проведений, заперечень щодо умов оплати не надходило, ціна договору влаштовувала обох сторін. Вважає, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, тому просила відмовити в задоволенні позову (а.с. 3-6 т.2). Судом вчинені наступні процесуальні дії. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.11.2024 року прийнято до розгляду та відкрито загальне провадження у даній справі № 127/35781/24 (а.с. 79 т.1). 04.11.2024 року за заявою позивача вжиті заходи забезпечення позову у виді заборони суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії, пов`язані з відчуженням квартири [ADDRESS] (а.с. 80-81 т.1). 28.11.2024 року у приватного нотаріуса Павліченко Г.В. витребувані докази (а.с. 148 т.1). 13.05.2025 року закрите підготовче провадження у справі і призначена справа до судового розгляду по суті (а.с. 30- 31 т. 2). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав відповідно до обставин, викладених у позовній заяві. Додав, що восени 2023 року після написання [PERSON] розписки про неіснуючий борг перед [PERSON] в сумі 85 000 доларів США, з боку [PERSON] почались погрози і тиск, які були систематичними, по телефону і при зустрічах наступного змісту: «Якщо не повернеш борг розплатишся здоров`ям, життям близьких», «Я і так заберу квартиру». Нотаріусу Павліченко Г.В. він не повідомляв про погрози, оскільки вважав, що вона є зацікавленою особою. За її вказівкою він підписав розписку про неіснуючий борг на суму 150 000 доларів США перед [PERSON] , попередній договір купівлі-продажу і оспорюваний договір купівлі-продажу. Особисто [PERSON] погроз не висловлювала, але вона діяла за вказівкою [PERSON] , оскільки була його довіреною особою. В подальшому тиск продовжувався у формі наклепів і скарг, адресованих за місцем навчання [PERSON] . Він не хотів продавати квартиру або передавати в іпотеку, гроші за продаж квартири не отримував, але його воля була подавлена, він був наляканий, тому лише 30.10.2023 року звернувся до правоохоронних органів. Представники відповідача [PERSON] , [PERSON] позов не визнали, підтримали обставини, викладені у відзиві (а.с. 96-107 т.1). Вважають, що підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним немає, оскільки договір укладений добровільно без застосування насильства, [PERSON] мала намір набути у власність нерухоме майно, розрахувалась із [PERSON] за квартиру і неправомірних дій по відношенню до нього не вчиняла. За її згодою в квартирі проживають дід і баба позивача, питання щодо їх виселення не ставилось. Представник третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса ВМНО [PERSON] Корченюк А.В. заперечив щодо задоволення позовних вимог, підтримав письмові пояснення (а.с. 140 т.1, а.с. 3-6 т.2). Додав, що за скаргою [PERSON] . Міністерством юстиції України проведена перевірка і встановлено, що дії приватного нотаріуса [PERSON] при посвідченні договору купівлі-продажу 23.10.2023 року відповідають Закону України «Про нотаріат» (а.с. 119 т.1). Перед посвідченням договору проводились консультації, 20.10.2023 року [PERSON] особисто з`явився до нотаріуса із оригіналами документів, поводився спокійно, з боку [PERSON] не було виявлено тиску або погроз. Інших сторонніх осіб під час консультацій і підписання договору не було. Сторони погодили вартість квартири 515 306 грн. і підтвердили, що розрахунок проведений до підписання договору. Нотаріус встановила дійсні наміри сторін, добровільне волевиявлення, роз`яснила наслідки тощо. Тому доводи позивача про примус при укладенні договору купівлі-продажу 23.10.2023 року є безпідставними. Інформації щодо розписок від 23.10.2023 року, попереднього договору купівлі-продажу від 23.10.2023 року у нотаріуса немає і посвідчення таких договорів не здійснювалось. Свідок [PERSON] суду пояснив, що із [PERSON] познайомився через [PERSON] восени 2023 року і надав йому в борг 85 000 доларів США, які він зобов`язувався повернути до 30.11.2023 року. Кошти мали б бути використані [PERSON] для купівлі криптовалюти з метою отримання прибутку у виді процентів. Але через деякий час [PERSON] відмовився повертати борг і не визнавав факт написання розписки, тому він звернувся до суду з позовом про стягнення боргу. Ніякого тиску чи примусу з його боку по відношенню до [PERSON] не було, майновим станом боржника він не цікавився. Про договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] і [PERSON] йому відомо зі слів самої [PERSON] , але він жодного відношення до цього не має. В цей час його не було в Україні і тиску на нього, його родичів він не чинив. Також він ніколи не ставив питання про передачу майна в рахунок погашення боргу. Свідок [PERSON] (мати позивача) суду повідомила, що про договір купівлі-продажу квартири їй стало відомо зі слів [PERSON] 30.10.2023 року, тому вони одразу звернулись до правоохоронних органів. Після укладення договору син був у пригніченому настрої, не розмовляв, йому дзвонили невідомі люди. Потім [PERSON] розповів про розписки на 85 000 доларів США і 150 000 доларів США, які він в борг не брав, але кредитори вимагали повернення боргу. Наміру продавати квартиру у [PERSON] не було, оскільки в квартирі проживають її батьки похилого віку, тому вважає, що такий договір вчинений під психологічним тиском і через погрози. До того ж, грошей за продаж квартири [PERSON] не отримував. Особисто погроз від [PERSON] і [PERSON] вона не чула, проте одного разу до них приїхав [PERSON] і в машині під час розмови з нею і з її чоловіком - [PERSON] він повідомив, що їх син винен 150 000 доларів США і вона тепер «бомж». Також надходили дзвінки від невідомих осіб із вимогою повернути борг. Вона сприймала такі погрози як реальні. З [PERSON] вона спілкувалась по телефону і він обіцяв все владнати, що договір купівлі-продажу квартири буде розірваний. Також нотаріус Павліченко Г.В. в розмові повідомила, що не знала про те, що в квартирі проживають люди і порадила звертатись до суду із позовом про розірвання договору. Знає, що [PERSON] неодноразово брав кредити у фінансових компаній для погашення боргу перед [PERSON] . Свідок [PERSON] суду повідомив, що разом із дружиною помітили у сина [PERSON] пригнічений стан, почали розпитувати і він зізнався, що продав квартиру, в якій жили батьки дружини, але гроші за неї не отримав. Також повідомив, що є боргова розписка на 150 000 доларів США, хоча фактично грошей він не позичав. З приводу розписки на 85 000 доларів США він зустрічався із [PERSON] і частково погашав борг. Також [PERSON] брав кредити у фінансових установах для погашення боргу. Вважає, що [PERSON] уклав договір купівлі-продажу внаслідок психологічного тиску з боку [PERSON] , який писав скарги в університет, приїжджав, говорив, що вони будуть «жити в гаражі». Свідок [PERSON] повідомила, що 13.11.2023 року вона із чоловіком була дома в квартирі [ADDRESS] і почула, що відчинились двері. Вони вийшли і побачили на порозі невідомого чоловіка з ключами і жінку, а за ними ще було 5 осіб в масках. Жінка сказала, що квартира продана. Проте, до цього квартиру покупці не оглядали, гроші за продаж вони не отримували, продовжують проживати в квартирі і оплачувати комунальні послуги. В 2021 році цю квартиру вони разом придбали із чоловіком для власного проживання, але оформили на онука [PERSON] . Свідок [PERSON] дав аналогічні покази. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 23.10.2023 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павліченко Г.В. за реєстровим номером 1566, згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] , вартістю 515 306 грн. (а.с. 151-153 т.1). Сторони своїми підписами підтвердили, що укладаючи договір попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, з вимогами чинного законодавства щодо виникнення права власності, а також зі ст. 172 Податкового кодексу України, усвідомлюють природу правочину та значення своїх дій, перебувають при здоровому розумі та ясній пам`яті, діють добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до п.п. 2.1-2.5 договору сторони домовились про продаж квартири за 515 306 грн. Зазначена ціна повністю відповідає волевиявленню учасників правочину, є остаточною, її зміна після укладення договору не допускається. Підписання продавцем договору є свідченням його згоди на укладення договору саме за ціною 515 306 грн. Відповідно до п. 3.1 договору продавець довів до відома покупця про відсутність прав третіх осіб на користування житлом. Відповідно до п. 4.1 договору за домовленістю сторін продавець зобов`язаний передати ключі від квартири 03.11.2023 року. Відповідно до п. 8.5 продавець заявив, що зміст ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» в редакції від 10.11.2015 року нотаріусом роз`яснено і внаслідок укладення цього договору права та законні інтереси малолітніх, неповнолітніх, а також осіб похилого віку порушені не будуть. Згідно довідки Департаменту адміністративних послуг станом на 13.11.2023 року відсутня інформація про зареєстрованих осіб за вказаною адресою (а.с. 117 т.1). Право власності [PERSON] на квартиру було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.10.2023 року (а.с. 116 т.1). 06.11.2024 року [PERSON] уклала договір із ТОВ «Газорозподільні мережі України» на сервісне (технічне) обслуговування системи газопостачання за адресою [ADDRESS] (а.с. 123-124 т.1), здійснює оплату житлово-комунальних послуг (а.с. 121, 122 т.1). Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] зазначив, що договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки даний договір він уклав під психологічним тиском з боку відповідача і інших осіб, його волевиявлення не відповідало внутрішній волі, крім того, вважає даний договір фіктивним, оскільки він вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Між сторонами виникли договірні зобов`язальні правовідносини, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми ЦК України. Одними із основоположних засад цивільного законодавства є свобода договору, а також добросовісність, тому дії учасників цивільних правовідносин мають їм відповідати (ст. 3 ЦК України). Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ст. 12 ЦК України). Межі здійснення цивільних прав і виконання цивільних обов`язків визначені ст.ст. 13, 14 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним в силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил ст.ст. 229-233 ЦК України щодо правочинів, вчинених з дефектом волі під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (ч. 5 ст. 203 ЦК України). Правові наслідки вчинення правочину під впливом насильства визначені ст. 231 ЦК України. Так, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством мається на увазі психічний або фізичний тиск на особистість контрагента або його близьких з метою спонукання до здійснення правочину (побиття, катування, загроза вчинення таких дій у майбутньому). Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (постанова ВС від 16.05.2019 у справі № 442/158/18, від 30.06.2021 року у справі № 556/2085/19). У постанові Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи (дефект волі) з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Таким чином, з метою визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинно виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, а не фізичного впливу і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Разом з тим, в судовому засіданні на підставі досліджених доказів було встановлено, що укладаючи договір купівлі-продажу сторони діяли добровільно, усвідомлювали його істотні умови і правові наслідки укладення, що відображено в положеннях договору, посвідченого нотаріально в установленому порядку. Із відеозапису з камери, що розташована в кабінеті нотаріуса, оглянутому в судовому засіданні, вбачається, що під час укладення і посвідчення договору були присутні учасники правочину [PERSON] і [PERSON] , інших сторонніх осіб не було і тиску не здійснювалось. Сторони ознайомились із рядом документів і підписали їх в присутності нотаріуса Павліченко Г.В. Учасники також підтвердили в судовому засіданні, що перед укладенням і підписанням договору 23.10.2023 року [PERSON] особисто звернуся до нотаріуса Павліченко Г.В. 20.10.2023 року і отримав консультацію щодо порядку укладення такого договору і переліку необхідних документів, особисто надав нотаріусу документи для підготовки проєкту договору. Позивач мав можливість відмовитись від укладення договору, при цьому не довів, що його відмова від вчинення правочину могла спричинити шкоду його законним інтересам. Будь-яких доказів на підтвердження факту вчинення відповідачем чи третіми особами психічного або фізичного тиску на нього чи його близьких родичів до укладення договору не надано. Твердження свідків [PERSON] , [PERSON] , що їх син після укладення договору був в пригніченому стані, що йому надходили дзвінки від невідомих осіб, необґрунтовані скарги із наклепами до університету, де навчався [PERSON] , не є доказом того, що саме на момент укладення правочину він діяв під впливом насильства. До того ж свідок [PERSON] визнала, що ні від [PERSON] , ні від [PERSON] погроз і тиску вона не чула. Відсутність об`єктивних причин та мотивів для продажу квартири, укладення договору за заниженою ціною на думку позивача, не може бути підставою для визнання договору недійсним у зв`язку з тим, що він вчинений проти волі позивача. Також суд не вважає наявність заборгованості [PERSON] перед кредиторами як форму психологічного тиску для укладення договору, оскільки право кредитора вимагати від боржника виконання його обов`язку передбачене ст. 509 ЦК України. Так, в судовому засіданні було встановлено, що 26.09.2023 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на суму 85 000 доларів США, а 23.10.2023 року між ним і [PERSON] був укладений договір позики на суму 150 000 доларів США, борг по якому стягнутий рішенням суду від 30.08.2024 року № 127/34793/23 (а.с. 126-1133 т.1, 42-49 т.2). Посилання позивача на те, що спірний договір купівлі-продажу укладений саме в зв`язку із примушуванням до виконання позикових зобов`язань також є необґрунтованим, оскільки вироку за результатами звернення [PERSON] до правоохоронних органів і досудового розслідування злочинів, передбачених ст.ст. 190, 355 КК України, немає, вина будь-яких осіб у кримінальному провадженні не доведена. Правомірна вимога кредитора до боржника про виконання позикового зобов`язання не є насильством в розумінні ст. 231 ЦК України. [PERSON] надавала показання про обставини укладення договору купівлі-продажу під час допиту в якості свідка 31.10.2023 року в кримінальному провадженні (а.с. 34-37 т.1), проте такі показання суд не може прийняти як доказ у даній справі (ст.ст. 77-79, 82 ЦПК України), оскільки кримінальне провадження не завершене з постановленням вироку, оцінка в установленому порядку показанням свідка не надана, а в даній цивільній справі [PERSON] не допитана відповідно до ст. 234 ЦПК України. Щодо доводів позивача про фіктивність укладеного договору суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Основними ознаками фіктивного правочину є: -введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; -свідомий намір невиконання зобов`язань договору; -приховування справжніх намірів учасників правочину. Тобто, укладаючи договір, його сторони не бажають виникнення, зміни, припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення обох сторін такого правочину не збігається з їх внутрішньою волею. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Разом з тим, якщо наміру обох сторін договору не виконувати договір не встановлено, то правові підстави для визнання такого договору фіктивним відсутні. На цьому наголосив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі № 331/8830/15-ц. Отже, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Власне невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (постанова КЦС ВС у справі № 607/15555/17-ц). Дослідивши обставини, які передували укладенню оспорюваного договору купівлі-продажу від 23.10.2023 року, судом не було встановлено дій учасників, які б підтверджували фіктивність даного правочину. Волевиявлення сторін правочину було спрямоване на припинення права власності на квартиру у [PERSON] та виникнення такого права у нового власника [PERSON] , що відповідає правовій природі договору купівлі-продажу. Оспорюваний договір нотаріально посвідчений. Дійсні наміри [PERSON] на набуття у власність квартири підтверджуються тим, що своє право власності вона зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, уклала договір із газопостачальною організацією, переоформила особовий рахунок на своє ім`я, періодично сплачує житлово-комунальні послуги за квартиру. Позивачем не спростовано, що він отримав від покупця кошти за квартиру до підписання договору купівлі-продажу. Невідповідність суми, що погоджена між сторонами, дійсній ринковій вартості квартири може мати наслідок лише в разі застосування ст. 216 ЦК України і не є ознакою фіктивності договору. Попередній договір купівлі-продажу від 23.10.2023 року, який укладений в простій письмовій формі, згідно якого [PERSON] зобов`язується продати та передати [PERSON] , а [PERSON] зобов`язується купити та прийняти від [PERSON] квартиру [ADDRESS] до 03.11.2023 року та укласти договір купівлі-продажу зазначеної квартири протягом цього ж строку на умовах, передбачених даним договором за умови повного розрахунку згідно розписки про отримання коштів в розмірі 150 000 доларів США від 23.10.2023 року, не відповідає вимогам ст.ст. 635, 657 ЦК України, тому не є належним і допустимим доказом в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України і сам по собі не підтверджує фіктивність оспорюваного договору купівлі-продажу від 23.10.2023 року. Проживання в квартирі [PERSON] , [PERSON] на момент продажу також не впливає на дійсність договору, оскільки особи проживали і проживають в квартирі без реєстрації за згодою попереднього власника і за згодою нового власника, питання щодо їх права користування квартирою не піднімалось. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Таким чином, позивач [PERSON] не довів належними і допустимими доказами порушення своїх прав і обставини, за яких договір може бути визнаний недійсним відповідно до ст.ст. 231, 234 ЦК України, тому підстав для задоволення його позову немає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed