Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

28.11.2025 року до суду через систему «Електронний суд» звернувся представник: адвокат Бистров Д.А. в інтересах [PERSON] з позовом до ГУНП в Запорізькій області про скасування арешту майна. В позові посилалися на те, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , позивачем оформлюється спадщина після його смерті. Відповідно інформаційної довідки №428927191 від 28.05.2025 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за [PERSON] зареєстроване нерухоме майно: будинок житловий, 7/100 частин за адресою: [ADDRESS] , який входить до спадкової маси. Втім, в реєстрі міститься запис №58606415 від 13.05.2010 року про арешт майна, підстава: постанова про накладення арешту, серія та номер: б/н по к/с №3961001, видана 28.04.2010 року слідчим СВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізької області Тимочко Є.І. Як стало відомо позивачу, вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.02.2011 року у справі №1-46/11 [PERSON] засуджено за ч.1 ст.286 КК України до трьох років обмеження волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами. У відповідності ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробувальним терміном на два роки. 29.05.2025 року позивач звернулась із запитом до Начальника СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, в якому просила повідомити на якій стадії перебуває кримінальне провадження, в рамках якого слідчим СВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізької області Тимочко Є.І. прийнято постанову про накладення арешту, серія та номер: б/н по к/с №3961001 від 28.04.2010 року. Якщо КП закрито, надати процесуальний документ, яким закрито КП. Скасувати арешт нерухомого майна [PERSON] , накладений на підставі постанова про накладення арешту, серія та номер: б/н по к/с №3961001, виданої 28.04.2010 року слідчим СВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізької області Тимочко Є.І. Листом від 06.06.2025 року слідчий ВРЗСТ СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізької області майор поліції Набока П. повідомив, що станом на 02.06.2025 року відомості про прийняте кінцеве рішення у КП, на підставі якого 28.04.2010 року винесено постанову про накладання арешту на нерухоме майно [PERSON] у розпорядженні СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізької області відсутні. Кримінальне провадження з реєстраційним номером 3961001 у провадженні ВР ЗСТ СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізької області не перебуває. 18.08.2025 року позивач звернулася до Дніпровського районного суду м. Запоріжжя з клопотанням про скасування арешту майна, накладеного у кримінальній справі №1-46/11. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 25.08.2025 року у справі №1-46/11 клопотання [PERSON] про скасування арешту майна, накладеного у кримінальній справі №1-46/11 за правилами КПК України 1960 року залишено без розгляду. Роз`яснено заявнику право на звернення до місцевого суду за місцезнаходженням майна з позовною заявою про скасування арешту, накладеного на належне заявнику майно (або звільнення його з-під арешту), в порядку цивільного судочинства. Листом від 24.10.2025 року приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Банковська Ю. повідомила, що видача свідоцтва про спадщину на зазначене майно є неможливою до зняття арешту. [PERSON] прийняла спадщину, яка відкрилась після смерті її батька, зокрема у вигляді нерухомого майна 7/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Втім, права позивача, як власника спадкового майна, щодо володіння, користування та розпорядження належним їй майном порушено, оскільки вона не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно у зв`язку з наявним у Державному реєстрі арештом цього майна. Арешт на спірну частину нерухомого майна було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення померлого [PERSON] за ч.1 ст.286 КК України на підставі положень КПК України 1960 року. Кримінальна справа відносно [PERSON] була розглянута судом та провадження по ній завершено ухваленням вироку від 22.02.2011 року. Ухвалою Дніпровського районного суду від 12.03.2013 року у справі №334/1896/13-к подання Кримінально-виконавчої інспекції Ленінського району м. Запоріжжя задоволено, [PERSON] звільнено від покарання, призначеного Ленінським районним судом м. Запоріжжя від 22.02.2011 року, у зв`язку із закінченням випробувального терміну. Подальший арешт нерухомого майна померлого [PERSON] позбавляє можливості оформити свої спадкові права спадкоємиці, тобто обмежується її право власності. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Прохали скасувати арешт 7/100 частин будинку за адресою: [ADDRESS] , накладений на підставі постанови про накладення арешту, серія та номер: б/н по к/с №3961001, виданої 28.04.2010 року слідчим СВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізької області Тимочко Є.І. 02.12.2025 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено до розгляду в підготовче засідання. 15.12.2025 року до суду через систему «Електронний суд» звернувся представник відповідача за довіреністю Трішина А.М. з відзивом на позов, в якому посилалися на те, що ГУНП в Запорізькій області було створено у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про Національну поліцію», на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ». 07.11.2015 року реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції проведено державну реєстрацію новоутвореної шляхом заснування юридичної особи Головного управління Національної поліції в Запорізькій області. Окрім цього, слідчим відділом Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області листом від 06.06.2025 року повідомлено позивача, що у провадженні кримінальне провадження (справа) №3961001, на підставі якого слідчим СВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області старшим лейтенантом міліції Тимочко Є.І. накладався арешт на нерухоме майно, яке належить позивачу, не перебуває. Слідчими Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області завершено досудове розслідування, вищезазначену кримінальну справу направлено до суду. З урахуванням зазначеного, вважають, що саме ГУНП в Запорізькій області не володіє жодною інформацією щодо арешту майна, яке є предметом даної цивільної справи, крім того у ГУНП відсутні повноваження щодо скасування арешту майна. Також наголошують, що ГУНП, яке створене 07.11.2015 року, не є правонаступником ГУМВС України в Запорізькій області, жодним чином не порушувало права позивача, крім цього, відповідно норм законодавства позбавлене будь-якої законодавчої можливості вплинути (як позитивно, так і негативно) на статус майна, яке є предметом даної справи. Позивачем не додано документів, які б підтверджували факт того, що у період з 28.04.2010 року по 22.02.2011 року (дата винесення вироку відносно обвинуваченого [PERSON] ) обвинувачений або вона зверталась до слідчого судді із клопотанням скасувати арешт нерухомого майна. Ані у вироку суду від 22.02.2011 року відносно обвинуваченого [PERSON] , ані в ухвалах суду від 12.03.2013 року, з яких вбачається інформація про звільнення від покарання [PERSON] у зв`язку із закінченням випробувального терміну, жодним чином судом не зазначено щодо подальшої долі арештованого майна, належного [PERSON] . Арешт на майно, накладений за правилами кримінального судочинства підлягає скасуванню за правилами того ж виду судочинства. Але оскільки нормами КПК України 1960 року не було визначено порядку скасування арешту майна за ініціативою осіб які, не були учасниками кримінального провадження, але є власниками або володільцями арештованого майна, при вирішенні зазначеного питання підлягають застосуванню норми КПК України 2012 року. Звертають увагу, що на момент звернення позивача до суду з вимогою скасувати арешт з-під майна орган, в якому працював слідчий, яким й накладено арешт на майно, перебуває у стані припинення, всі штатні посади скасовані. Крім того, відсутній чинний нормативно-правовий акт, який передбачає порядок скасування арешту накладеного слідчим та за результатом розгляду справи в суді, та вирішення долю майна на яке накладено арешт та яке не скасовано судом. Прохали відмовити у задоволені позову в повному обсязі. 12.01.2026 року до суду через систему «Електронний суд» звернувся представник позивача: адвокат Бистров Д.А. з відповіддю на відзив, в якій посилалися на те, що відповідно до усталених правових висновків Верховного Суду, що наведені у Постановах від 27.02.2020 у справі № 826/27239/15, від 25.06.2020 у справі № 420/6852/18, від 06.08.2020 у справі № 821/3865/15-а, від 22.10.2020 у справі № 520/5147/19, від 05.11.2020 у справі № 752/2391/17, від 04.08.2022 у справі № 824/3161/14-а, відповідне Головне управління Національної поліції України з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, є правонаступником відповідного Головного управління Міністерства внутрішніх справ України. Відповідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, код ЄДРПОУ 08672408, припинено 26.04.2024, номер запису: 1001031110013022689, підстава: рішення щодо припинення. Таким чином, враховуючи наведені висновки, саме ГУНП в Запорізькій області (код ЄДРПОУ 40108688), як юридична особа публічного права, до складу якого входять відповідні підрозділи поліції (Запорізьке РУП ГУНП в Запорізькій області), виконує завдання і функції припиненого ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області. Відтак, ГУНП в Запорізькій області є належним відповідачем у даній справі, а тому доводи представника відповідача є безпідставними. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Арешт на спірну частину нерухомого майна було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення померлого [PERSON] за ч.1 ст.286 КК України на підставі положень КПК України 1960 року. Кримінальна справа відносно [PERSON] була судом розглянута та провадження по ній завершено ухваленням вироку від 22.02.2011 року. Отже, вказаний позов слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Крім того, ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 25.08.2025 року у справі №1-46/11, яка набрала законної сили, судом досліджувалось питання щодо розгляду клопотання про скасування арешту слідчим суддею в порядку КПК. За результатами розгляду клопотання позивачу було відмовлено в його задоволенні, саме тому, що дане питання підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, через звернення до місцевого суду за місцезнаходженням майна з позовною заявою про скасування арешту, накладеного на належне заявнику майно (або звільнення його з-під арешту). Відтак, доводи представника відповідача, щодо необхідності розгляду питання скасування арешту в порядку КПК є безпідставними. Прохали позов задовольнити в повному обсязі. 14.01.2026 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 05.02.2026 року. 05.02.2026 року в судовому засіданні представник позивача: адвокат Бистров Д.А. позовні вимоги підтримав та прохав задовольнити, повідомив, що позивач не наполягає на стягненні з відповідача судових витрат. 05.02.2026 року в судовому засіданні представник відповідача за довіреністю [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, прохала відмовити у задоволенні позову. 05.02.2026 року позивач в судове засідання не з`явилася. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] в м. Запоріжжя народилася позивач [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрована з 27.08.1999 року за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України № [NUMBER] від 29.03.2021 року та копією довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру від 03.04.2021 року. Батьком позивача [PERSON] є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.09.1983 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 29.01.2025 року. 02.07.2025 року Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Банковською Ю.В. в Спадковому реєстрі заведено спадкову справу №74285947 (номер у нотаріуса 68/2025), спадкодавець [PERSON] , що підтверджується копією Витягу №81729644 від 02.07.2025 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, зокрема, на 7/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16.09.2005 року, що підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №428927191 від 28.05.2025 року. Позивач не може оформити свої спадкові права після батька у зв`язку з наявністю арешту на нерухоме майно, видача свідоцтва про право на спадщину неможлива до зняття арешту, що підтверджується листом Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Банковської Ю.В. від 24.10.2025 року. Відповідно інформаційної довідки №428927191 від 28.05.2025 року з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис №58606415 від 13.05.2010 року про арешт майна, підстава: постанова про накладення арешту, серія та номер: б/н по к/с №3961001, видана 28.04.2010 року слідчим СВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізької області Тимочко Є.І. 22.02.2011 року вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №1-46/11 [PERSON] засуджено за ч.1 ст.286 КК України до трьох років обмеження волі, без позбавлення права керування транспортними засобами. Згідно ст.75 КК України звільнено засудженого від відбування покарання з випробувальним терміном на два роки. 12.03.2013 року ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/1896/13-к [PERSON] звільнено від покарання, призначеного Ленінським районним судом м. Запоріжжя від 22.02.2011 року, у зв`язку з закінченням випробувального терміну. 29.05.2025 року позивач звернулась із запитом до Начальника СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, в якому просила повідомити на якій стадії перебуває кримінальне провадження, в рамках якого слідчим СВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізької області Тимочко Є.І. прийнято постанову про накладення арешту, серія та номер: б/н по к/с №3961001 від 28.04.2010 року. Якщо КП закрито, надати процесуальний документ, яким закрито КП. Скасувати арешт нерухомого майна [PERSON] , накладений на підставі постанова про накладення арешту, серія та номер: б/н по к/с №3961001, виданої 28.04.2010 року слідчим СВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізької області Тимочко Є.І. 06.06.2025 року слідчий ВРЗСТ СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізької області майор поліції Набока П. листом повідомив позивача, що станом на 02.06.2025 року відомості про прийняте кінцеве рішення у КП, на підставі якого 28.04.2010 року винесено постанову про накладання арешту на нерухоме майно [PERSON] у розпорядженні СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізької області відсутні. Кримінальне провадження № 3961001 у провадженні ВР ЗСТ СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізької області не перебуває. Суд, задовольняючи позов, виходить з наступного. Відповідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). У відповідності ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Стаття 1296 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно ч.1 ст.1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що до суду звернулася позивач, яка є спадкоємцем за законом після батька [PERSON] , який помер [INFO] , з позовом про захист свого права на отримання спадщини за законом, оскільки на спадкове нерухоме майно (7/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ) накладено арешт постановою слідчого СВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізької області Тимочко Є.І. від 28.04.2010 року у межах кримінальної справи №3961001 в порядку КПК 1960 року, однак вказаний арешт судом при постановленні вироку відносно її батька не скасовано, з вимогою про скасування арешту, оскільки у зв`язку з наявністю в реєстрі зазначеного запису про обтяження нотаріус не може видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом. Суд доходить висновку, що з урахуванням того, що відносно померлого батька позивача Ленінським районним судом м. Запоріжжя у справі №1-46/11 у вироку від 22.02.2011 року не скасовано накладений слідчим арешт у межах кримінальної справи №3961001 в порядку КПК 1960 року, враховуючи неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, а наявність такого обтяження створює перешкоди позивачу у здійсненні права на отримання спадщини за закономта реалізації законних прав та інтересів, то наявні підстави для скасування обтяження. Суд вважає, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на спадкове нерухоме майно є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння майном. Відтак, суд вважає, що право позивача як спадкоємця за законом після батька на володіння, користування та розпорядження спадковим нерухомим майном, порушується накладеним арештом, оскільки нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину до зняття арешту з майна, а тому підлягає судовому захисту шляхом скасування арешту. Викладені мотиви суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у Постановах від 13.07.2022 року у справі №2/0301/806/11, від 01.11.2021 року у справі № 21/170-08, від 03.11.2021 року у справі № 161/14034/20, від 22.12.2021 року у справі № 645/6694/15-ц. Суд не бере до уваги заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов, як безпідставні. Так, відповідно правових висновків Верховного Суду, що наведені у Постановах від 27.02.2020 у справі № 826/27239/15, від 25.06.2020 у справі № 420/6852/18, від 06.08.2020 у справі № 821/3865/15-а, від 22.10.2020 у справі № 520/5147/19, від 05.11.2020 у справі № 752/2391/17, від 04.08.2022 у справі № 824/3161/14-а, відповідне Головне управління Національної поліції України з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, є правонаступником відповідного Головного управління Міністерства внутрішніх справ України. Отже, ГУНП в Запорізькій області є належним відповідачем у даній справі. Також, відповідно правових висновків Великої Палати Верховного Суду, що наведені у Постановах від 15.05.2019 року у справі № 372/2904/17-ц, від 24.04.2019 року у справі № 2-3392/11 спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено у порядку, передбаченому КПК України 1960 року, або КПК України 2012 року. 25.08.2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя у справі №1-46/11 клопотання [PERSON] про скасування арешту майна, накладеного у кримінальній справі №1-46/11 за правилами КПК України 1960 року, залишено без розгляду. Роз`яснено право на звернення до місцевого суду за місцезнаходженням майна з позовною заявою про скасування арешту, накладеного на належне заявнику майно (або звільнення його з-під арешту), в порядку цивільного судочинства. Отже, вказана позовна заява підлягає розгляду на правилами цивільного судочинства. Відповідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В Постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Згідно ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 31.03.2021 у справі №923/875/19). А тому позов підлягає задоволенню, як такий, що ґрунтується на законі, підтверджений встановленими обставинами та перевірений наданими суду доказами. Відповідно ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Так як позивач не заявляла вимоги щодо розподілу судових витрат, то суд, враховуючи принцип диспозитивності, під час ухвалення рішення не вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Outcome: approved