Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з відповідача відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 110 842,00 грн, а також усі судові витрати, понесені по вказаній справі. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що відповідач є власницею нежитлових приміщень №1-4 групи приміщень №86, розташованих на першому поверсі будинку [ADDRESS] . Відповідні нежитлові приміщення були подаровані їй батьком - громадянином [PERSON] за нотаріальним договором дарування, укладеним 02 жовтня 2024 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1968. Протягом тривалого часу приміщення зазнають систематичних залиттів каналізаційним стоками будинку. Причиною залиття є неналежний технічне обслуговування відповідачем та відповідно технічний стан каналізаційної системи будинку. Проблемна ділянка каналізаційної мережі знаходиться в технічному поверсі безпосередньо над нежитловими приміщеннями на технічному поверсі. Доступ до технічного поверху та приміщень на ньому, мають виключно працівники КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва. Зображення нежитлових приміщень позивача та технічного поверху будинку наведено в додатку № 1 до позовної заяви. Такі однотипні аварії у роботі каналізаційної системи будинку неодноразово траплялися також у 2022, 2023, 2024 роках. Всі намагання вирішити питання добровільного відшкодування завданої шкоди відповідачем, як і звернення щодо необхідності проведення належного ремонту труб, що знаходяться на технічному поверсі вище належних позивачці приміщень, були безрезультатними. Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, що був поданий до Печерського районного суду м. Києва 09 червня 2025 року, зі змісту якого вбачається, що відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, оскільки до суду не пред`явлено жодних документів та належних доказів, що підтверджують правомірність вимог позивачки і факти протиправної поведінки відповідача, а також наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою останнього та збитками. Залиття нежитлових приміщень з № 1 по № 4 групи приміщень № 86 на першому поверсі будинку [ADDRESS] відбувається внаслідок недбалого ставлення мешканцями вище розташованих квартир до санітарного обладнання (викидання в каналізаційну мережу сторонніх предметів, засобів гігієни тощо), про що повідомлялось позивачеві. Відповідно до Правил приймання стічних вод до системи централізованого водовідведення, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та ЖКГ від 01 грудня 2017 року №17 скидання до системи централізованого водовідведення твердих побутових відходів, сміття, ґрунту, жирів, скла, тари, пакувальних матеріалів та ix елементів, волокнистих матеріалів в тому числі волосся, що категорично заборонено. Працівниками відповідача систематично проводиться роз`яснювальна робота з питання суворого дотримання вищенаведених правил та унеможливлення такого роду ситуацій. Таким чином, відповідач зазначає, що всі події, які покладено в обґрунтування позову, сталися виключно з вини мешканців-співвласників багатоквартирного будинку. Відповідач також вказує, що не є балансоутримувачем будинку [ADDRESS] . Крім того, відповідач повідомив, що Звіт ФОП [PERSON] про оцінку збитків від 16 грудня 2024 року, що наданий позивачем у якості обґрунтування розміру спричиненої шкоди, складено з порушеннями, тому його не можна розглядати як належний доказ, в обґрунтування чого надав Рецензію на Звіт № 129/24 про оцінку збитків, нанесених власниці нежитлових приміщень з № 1 по № 4 групи приміщень № 86 першого поверху будинку [ADDRESS] , що складена 19 травня 2025 року Всеукраїнською громадською організацією «Союз експертів України». Враховуючи зазначене, відповідач просив суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. 30 листопада 2025 року представник позивача надав письмові пояснення, у яких пояснив, що в cилy положень ч. 2 ст. 1166 ЦК України в деліктних зобов`язаннях щодо відшкодування спричиненої шкоди існує презумпція вини заподіювача шкоди. Оскільки, Відповідач не визнає заявлений розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, він за логікою поведінки має надати об`єктивні докази на спростування заявленого розміру із зазначенням власного розрахунку (контр-розрахунку), що базується на результаті незалежної оцінки (експертизи). Проте зазначених дій відповідачем не вчинено. Також ним не заявлено призначення судової експертизи в якості джерела отримання доказів на підтвердження власних заперечень. Тож обґрунтованих доказів на спростування визначеного розміру шкоди не надано, як і не спростовано суто технічний характер проблеми, яка, виходячи з відповідей відповідача на численні скарги з даного приводу, та наявні фотографії каналізаційних труб технічного поверху, полягає у неякісному ремонті вказаних труб. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 11 лютого 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю Литвинову І.В та передано 13 лютого 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 14 лютого 2025 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, та призначено підготовче судове засідання. 04 березня 2025 року та 10 червня 2025 року через Електронний суд представник відповідача подав відзив на позовну заяву. 10 листопада 2025 року представник позивача через Електронний суд подав додаткові пояснення у справі. 11 листопада 2025 року ухвалою суду за участі представників сторін закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 11 лютого 2026 року через Електронний суд від представника відповідача надішли додаткові пояснення на позовну заяву. У судовому засіданні представник позивача, адвокат Вяльченко Д.В. просив задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві та додаткових поясненнях позивача. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату та час слухання справи. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача і дослідивши письмові заперечення відповідача, дослідивши інші письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. [PERSON] (позивач), є власником нежитлових приміщень №1-4 групи приміщень №86, розташованих на першому поверсі будинку [ADDRESS] , відповідно до договору дарування між нею та її батьком,- [PERSON] , укладеним 02 жовтня 2024 року посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1968. Попередній власник приміщення (батько позивача [PERSON] ) та позивачка неодноразово скаржилися письмово до відповідача щодо залиття приміщення каналізаційним стоками будинку, про що отримували листи-відповіді відповідача: від 27 лютого 2023 року вих. № 432-562, від 30 березня 2023 року № 432-902, від 13 січня 2024 року вих. № 105/44-160, від 17 грудня 2024 року вих №. 105/44-3649. Судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що над приміщеннями, які належать позивачу, знаходиться технічний поверх, у якому розміщено проблемна ділянка каналізаційної мережі. Зображення нежитлових приміщень Позивача та технічного поверху будинку наведено в Додатку № 1 до позовної заяви. Розгерметизація в роботі системи водовідведення (каналізаційної мережі) з відповідними наслідками, що розташована безпосередньо в технічному поверсі житлового буднку [ADDRESS] , який є предметом даного судового розгляду, відбулася 18 листопада 2024 року. Наслідком цієї аварії стало чергове залиття каналізаційними стоками нежитлових приміщень, що призвело до пошкодження їх внутрішнього оздоблення, а також рухомих речей, що знаходилися у приміщеннях. Факт залиття не оспорюється сторонами, та підтверджується наданим позивачем Актом про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання) від 02 грудня 2024 року, який затверджений начальником ЖЕД «Печерськжитло» Олегом Гавриленко (додаток № 5 до Звіту № 129/24 про оцінку збитків від 16 грудня 2024 року). Звітом про оцінку збитків, нанесених власниці нежитлових приміщень, з № 1 по № 4, групи приміщень № 86 першого поверху буд. [ADDRESS] від 16 грудня 2024 року № 129/24, який був складений суб`єктом оціночної діяльності України - ФОП [PERSON] , встановлено, що розмір спричинених позивачу збитків становить 110 842,00 грн. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. За змістом положень частини третьої статті 386 Цивільного кодексу України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди. У частинах першій, другій статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому, такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 319 Цивільного кодексу України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. За статтею 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Верховний Суд у складі судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 761/12945/19 у постанові від 27 травня 2021 року зазначив наступне. Статтею 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювана шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Відповідно до частини першої, другої та третьої статті 22 ЦК України. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою с безпосередній причинний зв`язок та с вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Також, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 686/21962/15-ц від 16 травня 2018, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533- 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання нього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З аналізу норм ст. 625 Цивільного кодексу України випливає, що у вказаній статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї етапі поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Для розгляду цивільного спору з питань відшкодування збитків, завданих внаслідок залиття має значення встановлення його причини, в тому числі місця аварії - місця пошкодження, виходу з ладу систем тепло - та/або гарячого, холодного водопостачання/водовідведення, що впливає на розмежування відповідальності виробника, виконавця та споживача житлово-комунальної послуги, правовідносини між якими, що виникають у процесі її створення, надання та споживання, регулюються Законом № 2189-VIII. Так, причиною залиття нежитлових приміщень №1-4 групи приміщень №86, розташованих на першому поверсі будинку [ADDRESS] , визначено розгерметизацію (розчеканення) трубопроводу централізованого водовідведення на технічному поверсі над вищезазначеними приміщеннями. Зазначене в цілому узгоджується з висновком експерта згідно Звіту № 129/24 про оцінку збитків, нанесених власниці нежитлових приміщень з № 1 по № 4, групи приміщень № 86 першого поверху буд. [ADDRESS] , складений 16.12.2024 року. Рішенням Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року №270/270 (пункти 15-16) вирішено: ? Перейменувати Комунальне підприємство Печерського району м. Києва "Дирекція з управління нежитловим фондом Печерського району м. Києва" в Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" та віднести його до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації. ? Комунальному підприємству по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Печерськжитло", Комунальному підприємству по утриманню житлового господарства Печерського району м.Києва "Хрещатик", Комунальному підприємству по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва "Печерська брама", Комунальному підприємству по утриманню та експлуатації житлового господарства Печерського району м. Києва "Липкижитлосервіс" передати Комунальному підприємству "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" житловий фонд, який був переданий до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації та знаходиться у них на балансі, а також інше нерухоме та рухоме майно, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та перебуває на їх балансі станом на 01 серпня 2014 року. Відповідно до статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Статтею 24 цього ж закону визначено, що балансоутримувач зобов`язаний забезпечувати управління майном власними силами або укладати договір з юридичною особою на управління майном; забезпечити умови для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів відповідно до встановлених стандартів, нормативів, норм та правил; забезпечити належні експлуатацію та утримання майна, що перебуває на його балансі. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 17 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають право звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою. Відповідно до частини першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Посилання відповідача на те, що він не є балансоутримувачем будинку не спростовують того факту, що саме відповідач надає послугу з утримання будинку [ADDRESS] , та прибудинкової території, яка включає в себе, зокрема, утримання внутрішньобудинкових мереж в належному стані, здійснення їх технічного обслуговування та ремонту, вжиття своєчасних заходів до запобігання аварійним ситуаціям та їх ліквідації. Належних та допустимих доказів на підтвердження своїх припущень щодо причин розгерметизації (розчеканення) труб внутрішньобудинкової мережі та залиття вищезазначеної групи нежитлових приміщень, а також на підтвердження відсутності своєї вини відповідач до суду не надав. Враховуючи неодноразовість порушень майнових прав позивача, неодноразовість затоплень, що підтверджується наявним у матеріалах справи листуванням з даного приводу між сторонами, та за відсутності доказів протилежного, суд приходить до висновку, що залиття нежитлових приміщень №1-4 групи приміщень №86, розташованих на першому поверсі будинку [ADDRESS] , що мало місце 18 листопада 2024 року, свідчить про бездіяльність відповідача щодо виконання своїх обов`язків, яка проявляється у незабезпеченні в належному стані внутрішньобудинкових систем будинку, неналежному проведенні їх технічного обслуговування, невжитті заходів щодо запобігання аварійній ситуації тощо. Враховуючи зазначене, суд відхиляє твердження відповідача про недоведеність позивачем та його представником, що залиття приміщень та пошкодження їх майна сталося саме з вини КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва», оскільки такі доводи спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, з огляду на фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що бездіяльність відповідача знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку зі шкодою, яка була завдану майну позивача. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 139, 141 ЦПК України, судовий збір і судові витрати на експертизу покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач є інвалідом 2 групи. Відповідно до п. 9) ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідність ІІ групи звільняються від сплати судового збору, то ж судовий збір позивачем не сплачувався. Однак, Позивачем відповідно до договору про проведення робіт з незалежної оцінки № 137/24 від 05 грудня 2024 року було сплачено 8000 грн., що підтверджується квитанцією № 3504988 від 16 грудня 2025 року, що підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved