Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

05.09.2025 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, де просили суд визнати [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що позивач [PERSON] є квартиронаймачем житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , та зареєстрована у ньому з 24.09.2005 року. Зазначена квартира не приватизована, перебуває у комунальній власності. В квартирі, окрім [PERSON] , зареєстрований [PERSON] , син, з 24.09.2005 року, що підтверджено судовим рішенням. Відповідач [PERSON] , починаючи з 2023 року у квартирі [ADDRESS] , не проживає, його речі у житловому приміщенні відсутні. За період з 2023 року і по теперішній час, відповідач житловим приміщенням не користувався, оплату комунальних послуг не здійснював, його особисте майно та предмети вжитку у житлі відсутні. Таким чином, відповідач тривалий час не проживає у квартирі, і внаслідок цього позивач, як квартиронаймач, несе необґрунтовані додаткові витрати по оплаті комунальних послуг за зареєстрованого в житловому приміщенні відповідача, який станом на даний час втратив право на користування цим житлом. Відповідач відсутній за місцем своє реєстрації, оскільки не має наміру більше проживати в квартирі й проживає в іншому місці, тобто відсутній в ній без поважних на то причин, домовленості між ним та позивачем про збереження за ним даного житлового приміщення відсутні. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтава від 10.09.2025 року відкрито провадження по даній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 11.12.2025 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, відповідач відзив на позов не надавав. Відповідача викликали через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суддя ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі ст. ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суддя дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є квартиронаймачем житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , та зареєстрована у ньому з 24.09.2005 року. Зазначена квартира не приватизована, перебуває у комунальній власності. В квартирі, окрім [PERSON] , зареєстрований [PERSON] , син, з 24.09.2005 року, що підтверджено судовим рішенням (а.с.6-7). Відповідач [PERSON] , починаючи з 2023 року у квартирі [ADDRESS] , не проживає, його речі у житловому приміщенні відсутні. За період з 2023 року і по теперішній час, відповідач житловим приміщенням не користувався, оплату комунальних послуг не здійснював, його особисте майно та предмети вжитку у житлі відсутні. Таким чином, відповідач тривалий час не проживає у квартирі, і внаслідок цього позивач, як квартиронаймач, несе необґрунтовані додаткові витрати по оплаті комунальних послуг за зареєстрованого в житловому приміщенні відповідача, який станом на даний час втратив право на користування цим житлом. Відповідач відсутній за місцем своє реєстрації, оскільки не має наміру більше проживати в квартирі й проживає в іншому місці, тобто відсутній в ній без поважних на то причин, домовленості між ним та позивачем про збереження за ним даного житлового приміщення відсутні. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. З аналізу вказаної норми є, що наявність у особи статусу наймача або члена сім`ї наймача не є визначальним при вирішенні питання щодо їх права на користування житловим приміщенням та реєстрацію в ньому. Обов`язковою умовою для цього є встановлення факту відсутності особи в займаному ним приміщенні понад встановлені законом строки без поважних на те причин, на чому також акцентує увагу Верховний Суд України в п. 9 Постанови Пленуму № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». Згідно із ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). У частині 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 72 ЖК України врегульовано, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71,72,116,156 ЖК України ,стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Відповідно до положень ст. 71 ст. 72, Житлового кодексу України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку. Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі такого судового рішення, яке набрало законної сили. При цьому, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що в повному обсязі відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Із матеріалів справи, поважних причин відсутності відповідача за місцем реєстрації понад шість місяців судом не встановлено. З матеріалів справи вбачається, що відповідач житлом не цікавиться, витрат по його утриманню не несе. Фактичне місце проживання або місцезнаходження відповідача не відоме. Відповідач без поважних причин, понад шість місяців відсутній за місцем реєстрації, що є правовою підставою для визнання їх, згідно ст.71,72 Житлового Кодексу України, таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням. Позивач аргументував мету (поліпшення житлових умов інших громадян, які цього потребують), яку він переслідував, подавши позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом та співрозмірність відповідній меті. А обґрунтування пропорційності позбавлення житла Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (mutatis mutandis«Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року). Так як реєстрація відповідача у зазначеному гуртожитку, який фактично там не проживає, перешкоджає позивачу у реалізації своїх прав, суд доходить висновку щодо задоволення позовних вимог. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1211,20 грн. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви.

Outcome: approved