Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

У лютому 2024 року, [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,64 кв.м., житловою площею 29,90 кв.м. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 07 червня 2003 року між сторонами укладено шлюб. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 02 листопада 2021 року шлюб між сторонами розірвано. З моменту реєстрації шлюбу сторони жили разом, вели спільне господарство, кожен з членів сім`ї вносив свою частку задля досягнення достатку та сімейного благополуччя. В період шлюбу ними за спільні кошти було набуто у власність спірну квартиру, право власності на яку було зареєстровано за відповідачем. Кошти на придбання квартири складалися із коштів, отриманих позивачем від продажу належної особисто їй на праві власності квартири за адресою: [ADDRESS] , та коштів, отриманих за кредитним договором з Публічним акціонерним товариством «БМ Банк» (за договором відступлення права вимоги Публічне акціонерне товариство «Таскомбанк»). Перший платіж за Кредитним договором було здійснено за рахунок коштів, отриманих від продажу належної особисто позивачу на праві власності квартири, отриманих 11.05.2011 року. Обидва договори купівлі-продажу було укладено в один день. Вартість належної їй на праві власності квартири становила 29928,00 грн. Надалі заборгованість за Кредитним договором вони виплачували за рахунок коштів спільного бюджету подружжя. На даний час вона з відповідачем не може дійти згоди щодо розподілу набутого в шлюбі майна, а саме спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,64 кв.м. Оскільки зазначену квартиру було придбано сторонами в період шлюбу то вона належить їй як подружжю на праві спільної сумісної власності. Наразі мирним шляхом врегулювати відносини щодо використання спільної сумісної власності не вдається. За таких обставин позивач вважає, що її права є порушеними, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 07 березня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. На підставі частини третьої статті 53 Цивільного процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Акціонерне товариство «Таскомбанк» (а.с.33). Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 22 липня 2024 року в задоволенні клопотання про витребування доказів відмовлено, підготовче засідання відкладено (а.с. 42). Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 18 березня 2025 року закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті, призначено судове засідання (а.с. 73). Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання, повідомлена належним чином. Представником позивача подано клопотання (вх. № 36892 від 16.09.2025 року). Про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 100). Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 80, 89, 97, 106), про причини неявки суд не повідомила, клопотань, заяв, відзиву на позов не подавала. Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідачу направлялась повістка про виклик до суду на адресу, зазначену в позовній заяві, яка є адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, а також відповідача про розгляд справи було повідомлено в порядку, передбаченому частиною одинадцятою статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. За правилами частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням частини четвертої статті 223 та статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною третьою статті 12 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом(стаття 81 Цивільного процесуального кодексу України). Судом встановлено, що рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 02 листопада 2021 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб, зареєстрований 07 червня 2003 року виконавчим комітетом Чарівненської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, актовий запис № 2, між [PERSON] та [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 грн (а.с. 24-25). Сторони від шлюбу мають спільних неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 14 січня 2004 року видане Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського обласного управління юстиції, актовий запис за № 68, а.с. 23), [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 09 лютого 2010 року видане Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис за № 320, а.с. 22). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 326282741 від 20.03.2023 року, власником квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, 707, 11.05.2011, Приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєва Г.Ф. Крім того, міститься інформація про тип обтяження: заборона на нерухоме майно; реєстраційний номер обтяження: 11156944; зареєстровано: 11.05.2011 15:29:28 за № 11156944 реєстратором Приватний нотаріус Стоєва Г.Ф., [ADDRESS] ; підстава обтяження: Договір іпотеки, 771, 11.05.2011, [PERSON] ; об`єкт обтяження: квартира: адреса: [ADDRESS] , номер РПВН: 6812017; власник [PERSON] ; обтяжував: ПАТ «БМ Банк», код 33881201, місто Київ, бульвар Тараса Шевченка, будинок № 37; заявник: Приватний нотаріус Стоєва Г.Ф. (а.с. 26). Згідно звіту про оцінку майна КМ06024-003 від 06.02.2024 року, висновку про вартість об`єкту оцінки: житлової квартири загальною площею 44,64 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , підготовленого на замовлення позивача суб`єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю «Експро оцінка» оціночна (ринкова) вартість об`єкту оцінки станом на дату оцінки, без ПДВ, складає: 789505 гривень (а.с. 5-18). Отже судом встановлено, що зазначений об`єкт нерухомого майна придбаний сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі. Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень Цивільного кодексу України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. За змістом пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, частина третя Цивільного кодексу України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За частиною першою статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до частини другої статті 372 Цивільного кодекс України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За положеннями статті 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України закріплено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до вимог частини першої, другої та четвертої статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Отже, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , придбана сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та у відповідності до вимог статті 71 Сімейного кодексу України та статті 371 Цивільного кодексу України підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Відтак, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 3947,50 грн.

Outcome: approved