Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

10 листопада 2025 року до Варвинського районного суду Чернігівської області надійшла вказана позовна заява. На обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що 16 грудня 2018 року між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики № 44036, відповідно до умов якого банк надає позичальнику споживчий кредит у розмірі 5 000 грн, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти, та комісійну винагороду за користування позикою. Товариство свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, а саме надало [PERSON] кошти шляхом переказу на її картковий рахунок. Відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, у зв`язку з чим, станом на дату подання позову виникла заборгованість у загальному розмірі - 25 249,50 року, з яких: 5 000 грн прострочена заборгованість за позикою, 20 249,50 грн прострочена заборгованість за нарахованими відсотками та комісії за користування позикою. Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 20 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 22 грудня 2025 року. 05 грудня 2025 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву у якому останній просить відмовити у задоволенні позову. Обґрунтовує свою позицію тим, що матеріалами справи не підтверджено укладення договору про споживчий кредит № 44036 від 16 грудня 2018 року, факт ідентифікації клієнта, заповнення формуляра заяви або іншої форми про прийняття пропозиції в електронній формі, отримання одноразового ідентифікатора, погодження ними умов кредитування та надання відповідачу кредиту. [PERSON] заперечує факт укладення договору та розмір заборгованості. Разом з тим вказує, що електронний файл з якого виготовлено копію договору № 44036 від 16 грудня 2018 року, який міститься в матеріалах справи є неналежним, недопустимим і недостовірним доказом, та не свідчить про його цілісність та незмінність. Також вважає, що доказів на підтвердження перерахування кредитних коштів, а також належності [PERSON] вказаного рахунку не надано. Щодо комісійної винагороди в розмірі 1,5%, вказує, що позивачем не надано доказів наявності переліку банківських послуг, що пов`язані з наданням кредиту і погодження їх із споживачем при укладенні договору, а отже положення договору, про сплату комісії за надання кредиту є нікчемним, а позовна вимога необґрунтованою. Звертає увагу суду на безпідставність нарахування підвищеної комісійної винагороди та процентів після спливу строку кредитування. Витрати відповідача на професійну правничу (правову) допомогу складають 6 000 грн. 05 грудня 2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив. Свою позицію обґрунтовують вказуючи на те, що укладання договору позики в електронному вигляді через інформаційно-телекомунікаційну систему відповідає нормам законів України. Та стверджує, що без отримання листа на електронну адресу та/або смс повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля договори позики між позичальниками та позикодавцями не були б укладеними. Щодо зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача, стверджують, що довідка ТОВ «Елаєнс» містить ключові реквізити і у сукупності з договором та розрахунком є належним доказом надходження коштів, крім того персональні дані позичальника, необхідні для укладення договору були отримані кредитором після самостійного повідомлення відповідачем. Щодо періоду нарахування процентів та комісії, то представник позивача вказує, що підвищену комісійну винагороду позикодавець нараховував як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦПК України та нараховував за період після закінчення строку кредитування. Щодо витрат на правничу допомогу, вказує, що заявлена позивачем сума відповідає всім вищенаведеним критеріям, при цьому суму витрат на професійну правничу допомогу заявлену відповідачем вважає завищеною та просить її зменшити. 05 грудня 2025 року представник позивача Рудзей Ю.В. подав до суду клопотання про витребування доказів в АТ КБ «ПРИВАТ БАНК». Вказане клопотання обґрунтоване тим, що інформація, яка містить банківську таємницю є необхідною для повного, всебічного розгляду справи, а також для спростування заяв відповідача щодо не укладення кредитного договору та не отримання суми кредиту. Разом з тим зазначають, про обмежений доступ, шо унеможливлює отримання такої інформації особисто, яка має суттєве значення для встановлення обставин. 15 грудня 2025 року представник відповідача подав до суду заперечення на клопотання представника позивача про витребування доказів (банківської таємниці). Обґрунтоване тим, що вказане клопотання подане з пропущенням строку, а клопотання слід залишити без задоволення, оскільки представник позивача не обґрунтував неможливість подання його разом з позовною заявою. Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 22 грудня 2025 року, клопотання представника позивача задовольнили. Зобов`язали АТ КБ «ПРИВАТ БАНК» надати інформацію, що містить банківську таємницю, у зв`язку з чим відкласти розгляд справи до 22 січня 2026 року. 21 січня 2026 року до Варвинського районного суду Чернігівської області надійшла витребувана інформація з АТ КБ «ПРИВАТ БАНК» (а.с. 123-126). 22 січня 2026 року у судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про відкладення розгляду справи через зайнятість в іншій справі, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено до 06 лютого 2026 року. Позивач ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та його представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 44, 45, 118, 120, 134), явку представника товариства у судове засідання не забезпечили. Представник позивача ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ГЕЛЕКСІ» в судове засідання не з`явився, у прохальній частині позову вказав про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялася засобами поштового зв`язку, за адресою зареєстрованого місця проживання (а.с. 46, 136), а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 47, 137). Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні, в режимі відеоконференції, підтримав позицію викладену у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що зазначений позов слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 грудня 2018 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] укладено Договір позики № 44036 в електронній формі, підписаний одноразовим ідентифікатором 54277859, відповідно до якого товариство надало позичальнику кошти у сумі 5 000 грн, а позичальник зобов`язався повернути позику, сплатити проценти та комісійну винагороду за користування позикою (а.с. 7-10). Умови договору детально викладені в пунктах 1.1.1-2.1, 5.3 договору. Зокрема, сума позики - 5 000 грн; строк повернення позики - до 14 січня 2019 року; процентна ставка - 0,01% в день від поточного залишку позики; комісія (комісійна винагорода) - складає 1,5 % в день від початкого розміру позики; нарахування процентів та комісії за Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою; строк дії договору до повного виконання позичальником зобов`язань за договором. У разі прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% в день від суми позики за кожний день прострочення. Графік платежів за договором позики № 44036 від 16 грудня 2018 року, містить погоджені умови кредитування, а саме сума позики 5 000 грн, проценти за користування позикою 14,50 грн, комісійна винагорода за користування позикою 2 175 грн, термін платежу 14 січня 2019 року (а.с. 11) та підписаний одноразовим ідентифікатором 54277859. Паспорт споживчого кредиту, містить погоджені умови кредитування, що дублюють інформацію з Договору (а.с. 12-14) та підписаний одноразовим ідентифікатором 54277859. Довідкою виданою директором ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС», що діє на підставі договору про надання послуг з переказу грошових коштів № 04/08-17ПК від 04 серпня 2017 року та надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків (а.с. 21), підтверджується успішний переказ коштів на платіжну картку № [NUMBER] , 16 грудня 2018 року у сумі 5 000 грн (а.с. 22). З інформації, наданої на виконання ухвали суду, вбачається, що на ім`я [PERSON] ІПН [NUMBER] , банком емітовано платіжну картку № [NUMBER] , крім того, повідомлено фінансовий номер телефону [NUMBER] . Згідно виписки по рахунку № [NUMBER] , 16 грудня 2018 року, здійснено переказ коштів у сумі 5 000 грн, що підтверджує факт зарахування кредитних коштів (а.с. 123-126). У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» свої зобов`язання за вказаним Договором про надання позики № 44036 виконало у повному обсязі надавши відповідачу у розпорядження обумовлені Договором кредитні кошти. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Договір, укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитні договори між відповідачем та первісними кредиторами не було б укладено. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»). Таким чином, судом встановлено що, посилання на обставини укладення вищезазначеного Договору про надання коштів у позику у електронній формі, відповідає у тому числі положенням Закону України «Про електронну комерцію», оскільки позивачем доведено, що відповідач [PERSON] ідентифікувала себе в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції; надала відповідні дані, що містяться в розділі 10 Реквізити та підписи сторін (П.І.П, РНОКПП, місце реєстрації, дані паспорту) та шляхом накладення простого електронного підпису погодилася із запропонованими умовами договору, підписавши їх. На переконання суду вказаний правочин є правомірним, адже в розумінні ст. 204 ЦК України його недійсність прямо законом не встановлена. Відомості, щодо визнання даного Договору недійсним у суду відсутні, зустрічний позов стороною відповідача не заявлено. Щодо твердження представника відповідача про недоведеність факту укладення договору позики № 44036, слід вказати, що договір позики укладено в електронній формі підписано електронним підписом відповідача, шляхом використання одноразового ідентифікатора, що підтверджує волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останнього, є доведеним фактом укладення між сторонами кредитного договору, а також, що позичальник [PERSON] всі умови договору цілком зрозуміла та своїм підписом письмово підтвердила та закріпила те, що сторони договору діяли свідомо, були вільні в укладенні даного договору, вільні у виборі контрагента та умов договору. Договір, укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та кредитором не було б укладено. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 14.06.2022 року у справі №757/40395/20-ц, від 12.01.2021 року у справі №524/5556/19, від 07.10.2020 року у справі №127/33824/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18. Також суд зауважує, що Договір містить особисті дані відповідача зокрема її РНОКПП, паспортні дані, місце реєстрації, що відповідає тій інформації яка зазначена позичальником у відзиві на позовну заяву, а також відомостям, які отримані судом від АТ КБ «ПРИВАТ БАНК». Також слід зазначити, що доказів на спростування належності вказаного карткового рахунку, чи зарахування кредних коштів на нього, стороною відповідача не надано. Натомість виписка по рахунку з АТ КБ «ПРИВАТ БАНК» підтверджує таке зарахування та подальше використання вказаних коштів. Доказів того, що персональні дані відповідачки (паспорт громадянина України, РНОКПП, реквізити банківської картки, на яку кредиторами здійснювалось перерахування позичених грошових коштів, адреса) були використані неправомірно для укладення кредитного договору від її імені, відповідачкою до суду не надано. Відомостей про те, що правомірність укладеного договору оскаржувалася, також суду не надано. Також, суд критично ставиться до доводів сторони відповідача, що наданий електронний файл із відомостями про договір містить іншу дату створення, а крім того не містить підпису позичальника. Зважаючи на те, що договір формується в інформаційній телекомунікаційній системі, дата витягу самого файлу не може свідчити про те, що сам процес укладання договору проходив в цю ж дату. Аналогічно, неможливість перевірки наявності підпису відповідача за допомогою сервісу перевірки електронних підписів обумовлена тим, що процес підписання був за допомогою одноразового ідентифікатора, а не за допомогою кваліфікованого електронного підпису. За таких обставин доводи сторони відповідача про не підписання (не укладання) нею договору позики, а також те, що матеріали справи не містять доказів укладення кредитного договору є необґрунтованими та безпідставними, оскільки спростовуються дослідженими доказами. Тож суд, приходить до висновку щодо укладення між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи договір позики № 44036, а також зарахування кредитних коштів на рахунок емітований відповідачу [PERSON] . Розрахунок заборгованості виконаного кредитором ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» відображає нарахування кредиту, процентів, комісії, а також суми прострочених відсотків, прострочених комісій, пені за тілом, за процентами, за комісією та жодних оплат з боку відповідача розрахунок заборгованості не містить (а.с. 15-18). Так з вказаного розрахунку вбачається, що заборгованість [PERSON] становить 25 249,50 грн, з яких прострочена заборгованість за тілом кредиту 5 000 грн, прострочена заборгованість за відсотками 74,50 грн та прострочена заборгованість за комісією 20 175 грн. Згідно вказаного розрахунку нарахування процентів здійснювалось понад строк кредитування, та загалом становить 149 днів з 16 грудня 2018 року до 13 травня 2019 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) зазначено, що «відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. У разі несвоєчасного повернення позики, та продовження користування позикою після закінчення строку дії договору, права позивача можуть бути захищені шляхом застосування механізму, визначеного ст. 625 ЦК України. Подібне нарахування процентів після прострочення виконання зобов`язання з повернення позики не відповідає суті та змісту укладеного договору. Щодо стягнення з відповідача заборгованості за відсотками та комісією у сумі 20 249,50 гривень, то суд вважає за доцільне зазначити, що відповідно до умов договору позики № 44036 від 16 грудня 2018 року, строк повернення позики - 14 січня 2019 року (п. 1.1.5). Таким чином, строк кредитування сплив 14 січня 2019 року, що додатково підтверджується п.п. 4.1, 4.3 вказаного договору, де зазначено, що позикодавець зобов`язується повернути позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені договором не пізніше 14 січня 2019 року; обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики Позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок Позичальника) до строку повернення позики, зазначеного в п. 1.1.5. Договору включно. Матеріали справи не містять інформації щодо пролонгації строку договору відповідачем. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для пролонгації строку договору позики, а отже, у позикодавця виникло право нарахування процентів та комісійної винагороди за цим договором тільки у межах строку його дії до 14 січня 2019 року. Зважаючи на викладене, та враховуючи позицію сторони відповідача, суд доходить висновку, що нарахування процентів за користування позикою та комісійної винагороди після настання строку її повернення є безпідставним. За наведених обставин, сума процентів та комісійної винагороди, що підлягає стягненню з відповідачки повинна розраховуватись в межах строку дії договору позики № 44036 від 16 грудня 2018 року по 14 січня 2019 року тобто за 30 днів. Сума заборгованості за процентами за вказаний період складає - 14,50 грн, а сума заборгованості за комісійною винагородою - 2 175 гривень. Всі інші нарахування здійсненні позивачем після закінчення строку на який видавалась позика до уваги судом не беруться. За таких обставин, враховуючи, не повернення позичених коштів та не погашення отриманого кредиту відповідачем, позов підлягає до часткового задоволення і з неї на користь позивача слід стягнути заборгованість у сумі 7 189,50 гривень (5000 гривень за основною сумою боргу + 2 189,50 гривень за відсотками та комісійною винагородою). Вказані суми доведені належними і допустимими доказами та нічим не спростовані. При цьому, суд не приймає до уваги посилання представника позивача у відповіді на відзив на те, що підвищену комісійну винагороду позикодавець нараховував саме як міру відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки про це не зазначено в самому договорі. Зі змісту ст. 526, 530 ЦК України вбачається, що зобов`язання повинно виконуватися відповідно до умов договору у встановлені строки. Відповідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За таких обставин позов підлягає задоволенню частково. З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачений судовий збір в сумі 2 423 грн (а.с. 1, 2), який відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 689,66 грн (2 422,40 * 28,47%). Крім того, позивач ТОВ «ФК «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 грн, на підтвердження яких подав: копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 09 липня 2025 року (а.с. 24); довіреність (а.с. 23); копію акту наданих послуг № 44036 від 01 вересня 2025 року, що містить їх детальний опис (а.с. 19). Крім того представник відповідача [PERSON] просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6 000 грн, на підтвердження яких подав: копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 21 листопада 2025 року (а.с. 69-71); рекомендовані мінімальні ставки адвокатського гонорару (а.с. 73); копію акту виконаних робіт від 04 грудня 2025 року, що містить детальний опис наданих послуг (а.с. 74). Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розподілу підлягають витрати на правничу допомогу адвоката, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Враховуючи викладене, зважаючи на характер виконаної роботи, співмірність судових витрат із ціною позову та складністю справи, урахувавши заперечення сторін, суд дійшов висновку, що витрати позивача та представника відповідача на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить (28,47%). Отже, на користь позивача слід відшкодувати 1 423,50 грн (5 000 грн * 28,47%), на користь відповідача - 4 291,80 грн (6 000 грн * 71,53%). На підставі наведеного,

Outcome: partial