Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

У грудні 2025 року позивач [PERSON] звернувся до Носівського районного суду Чернігівської області з цією позовною заявою. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] , відноситься до типу колгоспного двору. Згідно зі ст. 120 ЦК УРСР в ред. 1963 р. зазначений будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами як майно колгоспного двору належав його учасникам, які були зареєстровані в ньому станом на 15 квітня 1991 року, а саме: [PERSON] та [PERSON] . З уведенням в дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори було ліквідовано, але вищевказані особи в установленому законом порядку не отримали свідоцтв та не зареєстрували права власності на будинок. [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після її смерті залишилася спадщина, яка складається із 1/2 частини вищевказаного житлового будинку, який належав їй на праві спільної сумісної власності. Позивач є спадкоємцем [PERSON] першої черги за законом. Спадщину він прийняв, спадкова справа відкрита приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Чуєнко Л.А. за № 97/2021. Нотаріус відмовив позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказаний житловий будинок, оскільки в матеріалах спадкової справи відсутні документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, а саме: правовстановлюючий документ на будинок. Позивач також звертався до приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Чуєнко Л.А., який згідно зі ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є державним реєстратором, з метою реєстрації права власності належного їм вищевказаного нерухомого майна. Однак, зареєструвати право власності неможливо, оскільки державний реєстратор не наділений правом визначення часток у праві власності на нерухоме майно. Саме тому позивач просив визнати за ним право власності: - на 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] ; - на 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , у зв`язку з ліквідацією колгоспних дворів. Ухвалою судді від 08 грудня 2025 року відкрито провадження в цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 05 лютого 2026 року. У підготовче судове засідання позивач не з`явився, але подав до суду заяву, у якій указав, що він підтримує позовні вимоги в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності (а. с. 67). Представник відповідача Носівської міської ради Чернігівської області в підготовче судове засідання не з`явилася, але до початку підготовчого судового засідання надіслала до суду заяву, у якій указала, що Носівська міська рада визнає позовні вимоги, не заперечує проти їх задоволення та просить розглянути цивільну справу без участі свого представника (а. с. 34). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд проводить підготовче судове засідання за відсутності учасників справи та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідачем визнано позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок. Судом установлено, що домогосподарство [ADDRESS] відноситься до типу колгоспного двору, головою якого є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва на право власності на жилий будинок від 05 березня 1981 року, виданого виконкомом Носівської міської Ради народних депутатів (а. с. 14). Відповідно до довідки про технічний стан нерухомого майна № 448 від 10 грудня 2021 року, виданої КП «Носівське БТІ» Носівської міської ради, житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , за даними інвентаризаційної справи станом на 31 грудня 2012 року зареєстровано в реєстровій книзі за [PERSON] головою колгоспного двору на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Носівської міської ради від 05.03.1981 року (а. с. 15). Станом на 15 квітня 1991 року в домоволодінні [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою Носівської міської ради Чернігівської області № 4517 від 08 жовтня 2025 року (а. с. 7). У п. 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» Пленум ВСУ роз`яснює, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, тобто ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. З матеріалів справи вбачається, що станом на 15 квітня 1991 року [PERSON] та [PERSON] не втратили право на вказане домоволодіння, їхні частки в майні, яке належало ліквідованому колгоспному двору, є рівними. Отже, [PERSON] та [PERSON] як членам ліквідованого колгоспного двору належало по 1/2 частини житлового будинку по [ADDRESS] , але після ліквідації колгоспних дворів вони не отримали свідоцтв та у встановленому законом порядку не зареєстрували своє право власності на цей будинок. [INFO] в м. Носівка Носівського району Чернігівської області померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 6). Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , яка належала їй як члену колишнього колгоспного двору. Згідно з довідкою № 2287 від 12 жовтня 2021 року, виданою Носівською міською радою Чернігівської області, [PERSON] на день своєї смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею на день смерті був зареєстрований [PERSON] (а. с. 8). За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 5 лютого 1999 року державним нотаріусом Носівської державної нотаріальної контори Рекухою Л.І., яким належний їй жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , а також все інше майно заповідала внуку [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 39) та копією заповіту (а. с. 55). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. [PERSON] є сином померлої [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а. с. 9). Отже, він є спадкоємцем першої черги за законом після його смерті. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що до майна померлої [PERSON] приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Чуєнко Л.А. заведено спадкову справу за № 97/2021 (а. с. 40-66). Із копії спадкової справи судом встановлено, що спадкоємець, визначений у заповіті [PERSON] , [PERSON] , спадщину після її смерті у визначений законодавством шестимісячний строк не прийняв, 26 листопада 2021 року подав до нотаріальної контори заяву про те, що звертатися до суду для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини він не буде. Спадщину після смерті [PERSON] у силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняв син [PERSON] , який є спадкоємцем першої черги за законом. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину, немає. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Судом установлено, що [PERSON] звертався до приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Чуєнко Л.А. з метою оформлення спадкових прав після померлої матері на 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] . Нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки спадкове домоволодіння мало статус колгоспного двору, а з уведенням в дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори було ліквідовано. Інформація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації права власності на ім`я померлої на вказаний будинок відсутня, у матеріалах спадкової справи відсутні документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, тобто відсутній правовстановлюючий документ на будинок (постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 309/02-31 від 05 листопада 2025 року (а. с. 20). Судом установлено, що позивач також звертався до приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Чуєнко Л.А., який згідно зі ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є державним реєстратором, з метою реєстрації права власності на житловий будинок [ADDRESS] . Однак, згідно з повідомленням приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Чуєнко Л.А. № 310/01-16 від 05 листопада 2025 року зареєструвати право власності на вищевказаний житловий будинок неможливо, оскільки державний реєстратор не наділеним правом визначення часток у праві власності на нерухоме майно, а відповідно до ст. ст. 120 ЦК УРСР в ред. 1963 р. зазначений житловий будинок як майно колгоспного двору належав його учасникам на праві спільної сумісної власності (а. с. 21). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Матеріали справи підтверджують, що на будинок [ADDRESS] , з господарськими будівлями та спорудами виготовлена технічна документація, відповідно до якої загальна площа будинку становить 75,2 кв. м, житлова площа 34,3 кв. м (а. с. 16-18). Згідно з ч. 2 ст. 318 ЦК України усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, зокрема, шляхом визнання права. Ураховуючи встановлені обставини та вищенаведені правові норми, суд робить висновок, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 1211,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією на переказ готівки АТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 5). Ураховуючи, що заява представника відповідача про визнання позову подана до початку розгляду справи по суті, суд уважає за необхідне повернути позивачам у рівних частинах з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved