Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

Адвокат Мірошниченко М.В. звернулася до суду через підсистему "Електронний суд" із вказаною заявою в інтересах [PERSON] , в якій просить встановити факт розірвання 22 червня 2001 року шлюбу, укладеного 16 серпня 1986 року Інгулецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №235, між громадянином Російської Федерації [PERSON] , [INFO] , та громадянкою Російської Федерації [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заяви зазначено, що з 1999 року заявник постійно проживає на території України. 16 серпня 1986 року між ним та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №235, дружині присвоєне прізвище « [PERSON] ». 22 червня 2001 року відділом ЗАЦС м. Первомайська Нижегородської області РФ складено запис акта про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Первомайського суду від 05 квітня 2001 року. Нотаріально засвідчену копію свідоцтва про розірвання шлюбу надіслано заявнику колишньою дружиною. 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». Необхідність установлення юридичного факту розірвання шлюбу, який був укладений між заявником [PERSON] та [PERSON] , надасть можливість заявнику вирішити питання впорядкування його сімейного стану. Ухвалою суду від 24 грудня 2025 року відкрито провадження у справі. У судовому засіданні, призначеному на 20 січня 2026 року об 11:00 год: - представник заявника адвокат Мірошниченко М.В. заявлені вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні; - допитаний як свідок заявник [PERSON] суду показав, що він у 1986 році зареєстрував шлюб з [PERSON] . В Україні він не проживав з 1984 по 1989 рік, оскільки служив в армії. Після звільнення зі служби планував жити в Україні. Дружина після 1991 року залишилась проживати в росії. Вони спочатку планували спільне життя, але [PERSON] сказала, що подає на розлучення. У судове засідання, призначене на 11 лютого 2026 року, належним чином повідомлені учасники справи в судове засідання не з`явились. Адвокат Мірошниченко М.В. подала до суду заяву про розгляд справи без участі сторони заявника. Заявлені вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Від заінтересованої особи заперечень проти заяви, будь-яких заяв/клопотань не надходило. За таких обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи. Допитавши заявника як свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності не оспорюваних прав. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення. Судом встановлено, що Інгулецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області 16 серпня 1986 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №235. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] , виданого 22 червня 2001 року відділом ЗАЦС м. Первомайська Нижегородської області [PERSON] , 16 квітня 2001 року на підставі рішення Первомайського суду від 05 квітня 2001 року припинено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що 22 червня 2001 року складено запис акта про розірвання шлюбу № 61. Обов`язковість та правові підстави державної реєстрації розірвання шлюбу встановлені ст. 49 ЦК України, частиною 3 якої визначено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація розірвання шлюбу проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану у встановлених законом випадках. Передумовою розгляду справи про встановлення юридичного факту розірвання шлюбу є неможливість здійснення такого в інший законний спосіб. Для встановлення факту розірвання шлюбу заявнику необхідно надати суду комплекс незаперечних достовірних і достатніх доказів, які напевне свідчать про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Згідно зі ст. 2 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року (Гаазька конвенція), яка набула чинності для України 22 грудня 2003 року, кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації (стаття 3 Гаазької конвенції). Згідно з ч. 1 ст. 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, підписаної, зокрема Україною та Російською Федерацією, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення. Отже, документи, виготовлені на території, зокрема, однієї з цих держав, приймалися на території іншої без легалізації. 24 лютого 2022 року МЗС України оголосило про розрив дипломатичних відносин Російською Федерацією. 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» від 01 грудня 2022 року. Відповідно до листа МЗС України від 30 грудня 2022 року № 72/14-612-108558 з 27 грудня 2022 року українською стороною зупинена дія Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої у м. Мінську 22 січня 1993 року, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого у м. Москві 28 березня 1997 року, у відносинах України з російською федерацією та республікою білорусь. Згідно з листом МЗС України № 72/14-612-2008 від 06 січня 2023 року після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони припинити дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої у м. Мінську 22 січня 1993 року, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого у м. Москві 28 березня 1997 року, дія зазначених міжнародних договорів для України припиняється 29 грудня 2023 року. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» від 4 лютого 2023 року № 107 під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. Таким чином, дія Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, у тому числі і статті 13, припинена. Водночас Кабінетом Міністрів України врегулювано питання використання документів, виготовлених на території іноземних держав, на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування. Таким чином, документи, видані уповноваженими органами рф, на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування приймаються на території України без спеціального посвідчення. Разом з тим, у разі відсутності на руках таких документів отримати їх неможливо у зв`язку з припиненням дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року. Видане на його ім`я свідоцтво про розірвання шлюбу у заявника відсутнє, отримати його в уповноважених органах рф у зв`язку з припиненням дії Конвенції від 22 січня 1993 року неможливо. Встановлення факту розірвання шлюбу необхідне заявнику впорядкувати свій сімейний стан. Таким чином, у позивача виникла потреба у встановленні факту розірвання шлюбу. У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 367/2656/20 викладено такий висновок: невизначеність норм процесуального права не може тлумачитись проти заявників і обмежувати їх право на судовий захист, у тому числі у справах окремого провадження, оскільки в Україні юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Суд вважає, що заявником та його представником надано належні, допустимі та достатні докази на підтвердження факту розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . З огляду на наявні докази у суду не виникає сумнівів щодо розірвання шлюбу між вищезазначеними особами. Таким чином, заявлені вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Отже, судові витрати слід залишити за заявником.

Outcome: approved