Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

[PERSON] (далі за текстом позивачка) звернулась до Чутівського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] (далі за текстом відповідач) в якому просила: - визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,6042 га (кадастровий номер 5325455300:00:004:0629 ) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва яка розташована на території Скороходівської селищної ради Полтавського району Полтавської області, між [PERSON] та [PERSON] , таким що відбувся; - визнати право власності за [PERSON] (зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) право власності на земельну ділянку площею 1,6042 га (кадастровий номер 5325455300:00:004:0629 ) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю Державним актом на право приватної власності на землю серія Р1 №628454 виданий на підставі рішення 7 сесії 24 скликання Артемівської селищної ради від 24 грудня 2002 року № 88 який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №558 від 04 березня 2003 року (а.с. 1-3). В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що 15 березня 2013 року між нею та відповідачем була укладена боргова розписка, згідно якої [PERSON] отримав в борг грошову суму в розмірі, що складає 106152 грн. 50 коп. Відповідно до вказаної вище розписки відповідач зобов`язався повернути борг до 31 грудня 2023 року. Однак, відповідач не повернув зазначену у борговій розписці суму боргу. Позивачка вказує, що у розписці зазначено, що у разі не повернення відповідачем грошової суми боргу, що складає 106152 гривень 50 коп., земельна ділянка, яка належить [PERSON] на праві приватної власності на землю, що посвідчується Державним актом на право приватної власності на землю серія Р1 №628454, виданим на підставі рішення 7 сесії 24 скликання Артемівської селищної ради від 24 грудня 2002 року № 88, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №558 від 04 березня 2003 року, переходить у власність гр. [PERSON] . Земельна ділянка площею 1,6042 га сформована, їй присвоєний кадастровий номер 5325455300:00:004:0629, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ( Код КВЦВПЗ 01.01.) Позивачка вважає, що фактично відбувся договір купівлі-продажу. [PERSON] як покупець передала продавцю [PERSON] кошти, а останній підтвердив факт отримання грошей за відчуження земельної ділянки розпискою. Всупереч законодавству, договір дарування не був оформлений нотаріально, але відповідач пообіцяв нотаріально оформити з позивачем договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки. Відповідач, не зміг цього зробити через те що в 2014 році виїхав з України в м.Санкт-Петербург Російської Федерації, та прийняв російське громадянство. Позивачка вказує, що 31 березня 2020 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обігу земель сільськогосподарського призначення» № 552-IX, яким було знято мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення. Відповідно до вищевказаного закону 1 липня 2021 року скасовано мораторій (заборону) на продаж земель сільськогосподарського призначення, крім земель державної власності. До 1 січня 2030 року ціна продажу земельних ділянок сільськогосподарського призначення, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) не може бути меншою за їх нормативну грошову оцінку. Наразі неможливо вчинити нотаріально договір купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки [PERSON] являється громадянином Російської Федерації та не в змозі виїхати з об`єктивних причин до України задля вчинення правочину. У зв`язку з цим позивачка не в змозі в позасудовому порядку оформити право власності на куплену земельну ділянку належним чином. Позивачка вказує, що не уклала своєчасно договір купівлі-продажу у відповідності з вимогами ст. 657 ЦК України, оскільки була впевнена, що відповідач виконає свої зобов`язання щодо нотаріального оформлення договору купівлі-продажу, але фактично між позивачкою та відповідачем по справі відбувся договір купівлі-продажу вище вказаного майна, так як позивачка сплатила обумовлену вартість майна, про що свідчить розписка, та прийняла його, почала ним користуватися і розпоряджатися, як власник. Ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 14.10.2025 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся, та визнання права власності на земельну ділянку було залишено без руху. Після усунення позивачкою недоліків, ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 24.10.2025 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся, та визнання права власності на земельну ділянку прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 19.11.2025. Відповідач відзив на позов не надав. 18.11.2025 подав заяву про визнання позову в якому зазначив що повністю визнає позовні вимоги, викладені в позовній заяві, не заперечує проти задоволення позову в повному обсязі та погоджується з усіма фактами, обставинами та правовими У підготовчому судовому засіданні 19.11.2025 ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся, та визнання права власності на земельну ділянку було залишено без руху на підставі ч. 11 ст. 187 ЦПК України. 27.11.2025 після усунення позивачкою недоліків, що стали підставою для залишення позову без руху, підготовче провадження призначене на 04.12.2025. 03.12.2025 позивачкою подано до суду заяву про затвердження морової угоди від 03.12.2025, укладеної між нею та відповідачем. Ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 04.12.2025 відмовлено у затверджені мирової угоди, укладеної 03.12.2025 між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 04.12.2025 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання 04.02.2026 позивачка не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову, підтримав раніше подану заяву про визнання позову з підстав, викладених у заяві. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Чутівським РВ УМВС України в Полтавській області 06.06.2011, [PERSON] , [INFO] був громадянином України (а.с.12). Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №628454, виданого на підставі рішення 7 сесії 24 скликання Артемівської селищної ради від 24.12.2002 № 88, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №558 від 04.03.2003, громадянину України [PERSON] було передано у власність земельну ділянку, площею 1,60 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Артемівської селищної ради, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.10). Згідно наявної в матеріалах справи копії розписки від 15.03.2013, підписаної позичальником [PERSON] та позикодавцем [PERSON] , [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошову суму в розмірі 106152 грн. 50 коп. та зобов`язався повернути суму боргу у строк до 31.12.2023. Також, у розписці від 15.03.2013 зазначено, що у разі неповернення грошової суми боргу в розмірі 106152 грн. 50 коп., земельна ділянка, яка належить [PERSON] на праві приватної власності на землю, що посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 №628454, виданого на підставі рішення 7 сесії 24 скликання Артемівської селищної ради від 24.12.2002 № 88, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №558 від 04.03.2003, переходить у власність [PERSON] (а.с. 16). 14.08.2015 [PERSON] отримав паспорт громадянина Російської Федерації № [NUMBER] (а.с. 11) Згідно витягу з ДЗК про земельну ділянку №НВ-9919159562025 від 29.01.2025, земельна ділянка, площею 1,6042 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Артемівської селищної ради, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва зареєстрована Відділом Держгеокадастру у Чутівському районі Полтавської області 13.06.2016, кадастровий номер 5325455300:00:004:0629 (а.с. 4-9) З договору оренди землі від 31.08.2015 та акту приймання передачі земельної ділянки в оренду, додатку до договору оренди землі №б/н від 31.08.2015 вбачається, що [PERSON] передав в оренду СТОВ «Ніка», а СТОВ «Ніка» прийняло земельну ділянку , загальною площею 1,60 га, кадастровий номер 5325455300:00:004:0629 строком на 15 років. (а.с. 13-15). Як було зазначено вище, позивачка просить суд визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,6042 га, кадастровий номер 5325455300:00:004:0629 між [PERSON] та [PERSON] , таким що відбувся, а також визнати право власності за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 1,6042 га, кадастровий номер 5325455300:00:004:0629. Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Стаття 392 ЦК України,в якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, в тому числі на підставі правочинів, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п. 1) ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЗК України укладення цивільно-правових угод, що передбачають перехід права власності на земельні ділянки, а також набуття права власності на земельні ділянки за такими угодами здійснюються відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Укладення цивільно-правових угод, що передбачають перехід права власності на земельні ділянки, а також набуття права власності на земельні ділянки за такими угодами здійснюються відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення приватної власності можуть бути відчужені лише за договорами купівлі-продажу, дарування, довічного утримання (догляду), спадкового договору, міни, шляхом внесення до статутного (складеного) капіталу чи шляхом їх передачі у довірчу власність (у разі якщо відповідно до закону право власності особи, яка передала своє майно у довірчу власність, припиняється), чи шляхом звернення стягнення на них (ч. 3 ст. 131 ЗК України). Частиною 1 статті 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 638 ЦК України урегульовано, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 657 ЦК України чітко визначено, що форма договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Тобто законом встановлено умови щодо форми укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, будинку або іншого нерухомого майна, внаслідок якого відбудеться правомірний перехід права власності на таке майно. Особливості укладення угод про перехід права власності на земельні ділянки визначені статтею 132 ЗК України, згідно якої угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Угоди повинні містити: а) назву сторін (прізвище, ім`я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); б) вид угоди; в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); е) договірну ціну; є) права та обов`язки сторін; ж) кадастровий номер земельної ділянки; з) момент переходу права власності на земельну ділянку. Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таким чином рішення суду про визнання договору дійсним в судовому порядку можливо тільки тоді, коли договір щодо нерухомого майна укладено в належній формі, із зазначенням усіх істотних умов договору, але відсутнє його нотаріальне посвідчення, і це неможливо вчинити через те, що така можливість втрачена. Надана позивачкою боргова розписка від 15.03.2013 року про отримання відповідачем в борг грошових коштів, яка містить застереження про те, що у разі неповернення суми боргу, земельна ділянка, яка належить [PERSON] на праві приватної власності на землю, що посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 №628454, переходить у власність [PERSON] - не свідчить про домовленість між сторонами щодо усіх істотних умов ні договору купівлі-продажу відповідно до вимог статті 132 ЗК України та статей 638, 655 ЦК України, а тому відсутні правові підстави вважати вказану розписку від 15.03.2013 договором купівлі-продажу ні договором дарування земельної ділянки. Суд зазначає, що між сторонами відсутній договір купівлі-продажу навіть у простій письмовій формі, а є лише розписка про отримання в борг грошових коштів відповідачем, яка не породжує для сторін прав і обов`язків на нерухоме майно земельну ділянку. Зазначені висновки узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 07.06.2022 по справі №179/9/21. Також, безпідставними є твердження позивачки про те, що земельна ділянка кадастровий номер 5325455300:00:004:0629 перебуває у її користуванні та розпорядженні, оскільки згідно наявного в матеріалах справи договору оренди землі від 31.08.2015, який укладено строком на 15 років, саме відповідач [PERSON] є орендодавцем зазначеної земельної ділянки. Крім того, суд зазначає, що у відповідності до статті 13 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України). Правовий статус та порядок використання земель, зокрема, сільськогосподарського призначення визначено ЗК України. Частиною п`ятою статті 22 ЗК України визначено, що набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 130 ЗК України визначено, що набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: а) громадяни України; б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; в) територіальні громади; г) держава. За змістом частини четвертої статті 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Аналіз приписів ч. 1 ст. 130 ЗК України та ч. 4 ст. 81 ЗК України дає підстави виснувати, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Відповідно до вимог підпункту «е» частини першої статті 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки (пункт "в" частини першої статті 143 ЗК України). Відповідно до частини другої статті 145 ЗК України у разі, якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Як було встановлено судом, відповідач [PERSON] набув право приватної власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, що посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю серії Р1 №628454, виданого на підставі рішення 7 сесії 24 скликання Артемівської селищної ради від 24.12.2002 № 88, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №558 від 04.03.2003, як громадянин України. Однак, на даний час, з 14.08.2015, [PERSON] є іноземцем, а саме громадянином Російської Федерації, що підтверджується паспортом громадянина Російської Федерації № [NUMBER] . Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 та ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на те, що визнання відповідачем позову суперечить закону, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову. Встановивши вищевказані обставини, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні усіх обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Порядок розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, врегульовано статтями 141, 142 ЦПК України. Частинами 1 та 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в позові, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed