Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

10.09.2024 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відповідно до якої позивачі просили: визначити їм додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті їх баби [PERSON] , яка померла [INFO] , тривалістю три місяці після набрання рішенням законної сили. В обґрунтування заявлених вимог зазначили, що є онуками [PERSON] та [PERSON] .. [PERSON] померла [INFO] . За життя вона склала заповіт, за яким все своє майно в рівних частках заповіла їм, [PERSON] та [PERSON] .. Про існування заповіту їм стало відомо у 2024 році, після того, як їх дід [PERSON] у липні 2024 року звернувся до приватного нотаріусу з метою розпорядитися належною йому на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу №4711 від 30.06.2000 року, квартирою [ADDRESS] . [PERSON] нотаріусом усно було відмовлено у реєстрації відчуження вказаної квартири, з посиланням на те, що її було придбано у спільну сумісну власність подружжя з [PERSON] .. Також нотаріус повідомила про існування заповіту. При зверненні до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області їм стало відомо, що спадкова справа після смерті [PERSON] була заведена на підставі заяви [PERSON] .. Державним нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті баби їм було відмовлено з причини пропуску строку для прийняття спадщини, визначеного положеннями ст.1270 ЦК України Позивачі вважали, що встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини пропустили з поважних причин, оскільки про існування заповіту складеного [PERSON] , їм стало відомо після сплину шести місяців з дня її смерті, Окрім того, будь-якого повідомлення з часу відкриття спадщини від органів нотаріату про закликання до спадкування за заповітом, вони не отримували. Наведені обставини послугували підставою для їх звернення до суду з відповідним позовом. Ухвалою суду від 13.09.2024 року справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. Витребувано з Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] .. 04.10.2024 року до суду від Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області надійшли копії матеріалів спадкової справи №77/2024, заведеної після смерті [PERSON] [INFO] , шляхом формування у системі «Електронний суд», відповідач [PERSON] подала до суду клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з неодноразовою неявкою позивачів до судового засідання. Окрім того, зазначила, що існують підстави, які перешкоджають розгляду справи по суті, оскільки до участі у справі у якості співвідповідача не залучено доньку спадкоємиці [PERSON] , яка є інвалідом другої групи та має право на обов`язкову частку у спадщині. У свою чергу [PERSON] , не є належним відповідачем, оскільки рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 24.12.2024 року у справі №487/9387/24, їй було відмовлено у задоволені позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Одночасно відповідач зазначила, що проти позову заперечує. Стверджувала, що позивачі достеменно були обізнані про існування заповіту, оскільки, після смерті [PERSON] мали доступ до квартири та всіх документів, зокрема і заповіту від 11.12.2018 року, за яким померла заповіла їй, позивачам та [PERSON] все належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те на що за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті. Позивачі, попри свою обізнаність про існування заповіту, до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини не зверталися, так як, були впевнені, що у померлої відсутнє будь-яке майно, оскільки право власності на квартиру [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] , що дало їм підстави вважати, що нібито він являється одноосібним її власником. Наголосила на тому, що з позовом до суду [PERSON] та [PERSON] звернулися майже через рік, та після того як у них виникли складнощі у нотаріуса при відчуженні їх дідом нерухомого майна. Відзиви на позовну заяву відповідачі не подавали. Ухвалою суду від 14.01.2025 року у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про залишення позову без розгляду було відмовлено. Ухвалою суду від 17.03.2025 року за клопотання представника позивачів адвоката Долгової Л.В. від Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] .. 07.04.2025 року до суду від Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області надійшли копії матеріалів спадкової справи №77/2024, заведеної після смерті [PERSON] .. Ухвалою суду від 21.04.2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Ухвалами суду від 10.06.2025 року було відмовлено у задоволені клопотань відповідача [PERSON] про залишення позову без розгляду. 22.08.2025 року відповідач [PERSON] заявила відвід головуючому судді у справі. Ухвалою суду від 26.08.2025 року у задоволені заяви відповідача [PERSON] про відвід було відмовлено. Ухвалою суду від 01.10.2025 року визнано обов`язковою явку позивачів до судового засідання для надання особистих пояснень. Ухвалою суду від 05.11.2025 року відмовлено у задоволені клопотання представника позивачів адвоката дольової Л.В. про виключення [PERSON] із числа відповідачів у справі. Ухвалою суду від 05.11.2025 року клопотання представника позивачів адвоката Долгової Л.В. про доручення доказів залишено без розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала, при дачі особистих пояснень вказала, що є онукою [PERSON] та [PERSON] .. Протягом життя вона та її брат [PERSON] підтримували зв`язок з бабусею. Вказала, що дійсно протягом приблизно п`яти років до смерті, [PERSON] та [PERSON] разом не проживали,оскільки фактично створили нові сім`ї. Бабуся постійно проживала у квартирі [ADDRESS] . Зазначила, що [PERSON] є онукою [PERSON] та її (позивачки) двоюрідною сестрою. [PERSON] є племінницею померлої. Про факт складання заповіту на неї та інших сторін у справі їй не було відомо. Вказала, що після смерті [PERSON] , дідусь та вона з дитиною, переїхали проживати до квартири [ADDRESS] , однак заповіту у квартирі не було, про факт його існування їй, [PERSON] та [PERSON] стало відомо у липні 2024 року. Про існування заповіту їм стало відомо від нотаріуса, до якого звернувся [PERSON] з метою розпорядження належною йому квартирою, яка була придбана у шлюбі, однак оформлена лише на дідуся, а тому він вважав її своєю власністю. В подальшому вона звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті бабусі, однак у видачі свідоцтва їй було відмовлено з причини пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини. Вказала, що до теперішнього часу їй не відомо де та у кого знаходиться заповіт. Необізнаність про існування заповіту вважала поважною причиною пропуску строку для подання даної заяви. У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав, при дачі особистих пояснень зазначив, що, протягом життя підтримував тісні зв`язки з бабусею, часто жив у неї за адресою [ADDRESS] , допомагав у побуті. У квартирі зберігалися його особисті речі та документи. Він знав, що бабуся хотіла розпорядитися своїм майном, та приблизно неділі за дві до смерті просила, щоб він супроводив її до нотаріуса, однак, оскільки цього не відбулося, він вважав, що заповіт [PERSON] не склала. Про існування заповіту дізнався приблизно у липні 2024 року, однак, оскільки по характеру своєї роботи досить часто буває у відрядженнях, до нотаріуса звернувся лише у вересні 2024 року. У судовому засіданні представник позивачів адвокат Долгова Л.В. заявлені позовні вимоги підтримала. Просила суд врахувати, що квартира була придбана [PERSON] за договором купівлі-продажу у змісті якого, відсутнє посилання на те, що її придбано відповідачем у спільну власність подружжя, з урахуванням чого [PERSON] вважав квартири своєю особистою власністю. Про існування заповіту позивачі дізналися у липні 2024 року, після того, як [PERSON] вчинив дії направлені на розпорядження квартирою, шляхом укладання договору дарування на ім`я [PERSON] .. Зазначила, що на їх переконання, [PERSON] приховала існування заповіту від інших спадкоємців, про що свідчить той факт, що до нотаріуса, з заявою про прийняття спадщини вона звернулася за декілька днів до закінчення шестимісячного строку після смерті [PERSON] . Наголосила на тому, що факт пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини не є підставою для усунення від спадкування. До судового засідання відповідач [PERSON] не з`явився, надав до суду заяву якою розгляд справи просив провести за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував. До судового засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена своєчасно, належним чином, шляхом направлення повідомлення №487/7882/24/24124/2025 від 18.12.2025 року до «Електронного кабінету». Відповідно до Довідки від 18.12.2025 року повідомлення про призначене судове засідання від 18.12.2025 року було доставлено до «Електронного кабінету» [PERSON] 18.12.2025 року о 13:52:39. Відповідно до Довідки від 18.12.2025 року, повідомлення про призначене судове засідання від 18.12.2025 року, доставлено до електронної скриньки [PERSON] , адресу якої, нею було зазначено у письмових заявах, поданих до суду, шляхом формування у системі «Електронний суд». Ухвалою від 01.10.2025 року, задоволено клопотання відповідача [PERSON] про її участь в судових засіданнях у справі в режимі відео конференції з Південно-західним апеляційним господарським судом. Копію ухвали супроводжувальним листом №487/7882/241659/2026 від 27.01.2026 для виконання в частині забезпечення проведення відеоконференції за участю [PERSON] в судовому засіданні призначеному на 02.02.2026 року, було направлено до Південно-західного апеляційного господарського суду. Відповідно до Довідки від 29.01.2026 року вказаний супроводжувальний лист було доставлено до «Електронного кабінету» [PERSON] 29.01.2026 року о 04:40:03. У призначені дату та час судового засідання 02.02.2026 о 14-30 год. відповідач [PERSON] як до Південно-західного апеляційного господарського суду так і до Заводського районного суду м.Миколаєва не прибула. До судового засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена своєчасно, належним чином, шляхом направлення повідомлення №487/7882/24/24124/2025 від 18.12.2025 року до «Електронного кабінету» та поштовим зв`язком. Відповідно до Довідки від 18.12.2025 року повідомлення про призначене судове засідання від 18.12.2025 року було доставлено до «Електронного кабінету» [PERSON] 18.12.2025 року о 13:52:39. Поштові конверти з повідомленням про призначення судового засідання від 18.12.2025 року, які направлялися [PERSON] на адреси місця проживання, інформація про які наявна у матеріалах справи, а саме: [ADDRESS] та [ADDRESS] , були повернуті до суду з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою. Інформації про зміну місця проживання відповідач суду не надавала. Таким чином, відповідно до ч.6, п.п. 2, 3 ч.8 ст.128 ЦПК України відповідачі [PERSON] та [PERSON] належним чином були повідомлені про дату, час та місце судового засідання. З урахуванням зазначеного та приписів п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, розгляд справи судом було проведено за відсутності відповідачів. Суд, заслухавши пояснення сторін та представника позивачів, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного. Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] померла баба позивачів [PERSON] про що Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), 19.09.2023 року було зроблено актовий запис №1574 (Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ). Факт родинних відносин позивачів зі спадкодавцем у судовому засіданні не оспорював ся, та не спростовувався. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина до складу якої увійшла частина квартири [ADDRESS] , яка є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] , право власності на квартиру було зареєстровано за відповідачем на підставі Договору купівлі-продажу №4711 від 30.06.2000 року. За життя, [PERSON] склала заповіт, посвідчений 11.12.2018 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М. за реєстровим номером 1074. За заповітом [PERSON] заповіла [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у рівних частках, все належне їй майно. 14.03.2024 року за заявою [PERSON] . Третьою Миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області було заведено спадкову справу №77/2024, після смерті [PERSON] . 26.07.2024 року [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області з заявою про прийняття спадщини після смерті її баби [PERSON] . Постановою від 26.07.2024 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з огляду на пропуск установленого законом строку на звернення з відповідною заявою. 03.09.2024 року [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області з заявою про прийняття спадщини після смерті його баби [PERSON] . Постановою від 03.09.2024 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з огляду на пропуск установленого законом строку на звернення з відповідною заявою. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України). Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Аналіз вищезазначеної норми закону свідчить про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30.01.2020 року №487/2375/18, від 17.02.2020 року №357/732/19, від 27.02.2020 року у справі №419/3788/17, від 21.05.2020 року у справі №404/251/17, поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Наведений перелік не є вичерпним та дозволяє застосування до спірних правовідносин аксіоми цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Як роз`яснив судам Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини підлягає задоволенню у разі пропуску такого строку та доведення поважності причин пропуску строку. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи. За положеннями ст.1233 ЦК України юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Згідно зі ст. 1255 ЦК України, нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. Статтею 63 Закону України «Про нотаріат», передбачено, що нотаріус або в сільських населених пунктах посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. Верховний Суд в постанові від 18.01.2023 року у справі №580/1300/22 сформулював правовий висновок стосовно застосування принципу «легітимних очікувань», суд зазначив, що принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (статті 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94, 152 Конституції України); реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими; правовим підґрунтям (основою) для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норма права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору; відсутність у законі безпосередніх приписів щодо певного права, яке, однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, що визначає механізм реалізації такого права, самостійно не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права. В розумінні вищевикладеної постанови щодо легітимного очікування, при розгляді справ про надання додаткового строку для прийняття спадщини, застосовувалася правова позиція, за якою суди досліджували, чи вчиняв нотаріус після встановлення ним наявності заповіту спадкодавця дій для повідомлення спадкоємця про відкриття спадщини, чи здійснювався виклик спадкоємця за заповітом, у т.ч. шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, впевнювався в обізнаності спадкодавця про заповіт. Так, вирішуючи заявлений спір, з урахуванням фактичних обставин справи, суд керується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду постанові від 26.06.2024 у справі №686/5757/23 вказала, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування. Із урахуванням наведених мотивів Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові дійшла висновків про те, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, шляхом конкретизації, зазначивши таке: необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права; втім це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини; спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування). У справі позивачі, які і відповідачі не є спадкоємцями за законом першої черги, оскільки, спадкоємцями першої черги є чоловік спадкодавця [PERSON] та доньки померлої, зокрема матір позивачів, які, як вбачається зі спадкової справи, з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до нотаріуса не зверталися. Щодо тверджень відповідача [PERSON] про те, що донька померлої [PERSON] , має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] , слід зазначити, що матеріали спадкової справи не містять будь-яких відомостей, щодо звернення [PERSON] чи її законного представника, до нотаріуса з відповідною заявою. Позивачі є спадкоємцями п`ятої черги за законом, та за наявності спадкоємців першої черги за законом, для [PERSON] та [PERSON] заповіт від 11.12.2018 року є єдиною підставою для спадкування після смерті баби [PERSON] .. Згідно з правовою позицію ЄСПЛ у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27.06.2000 року при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так позивачі стверджують, що про існування заповіту, їм стало відомо у липні 2024 року з усного повідомлення нотаріуса, до якого звернувся [PERSON] для укладення договору відчуження квартири [ADDRESS] , дана обставина судом приймається до уваги з урахуванням того, що позивачі відносяться до п`ятої черги спадкування за законом, та при наявності спадкоємців першої черги, не мали права на спадщину за законом. Окрім того, у матеріалах справи міститься рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 23.04.2024 року у справі №487/2603/24 за позовом [PERSON] , яким було визнано дійсним Договір купівлі-продажу №4711 від 30.06.2000 року. Та як вбачається зі змісту рішення, підставою для звернення до суду, слугувала неможливість відповідача реалізувати своє право на розпорядження зазначеною квартирою, враховуючи, що вказаний договір не був нотаріально посвідченим. Згідно до витягу з Державного реєстру речових прав №388428410 від 26.07.2024 року, державна реєстрація права власності на квартиру, була проведена приватним нотаріусом цього ж дня. При цьому, суд наголошує, що з заявою про прийняття спадщини [PERSON] звернулася до третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, за місцем заведення спадкової справи, 26.07.2024 року. Позивач [PERSON] звернувся до третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, за місцем заведення спадкової справи, 03.09.2024 року. Позов було подано до суду 06.09.2024 року, шляхом поштового відправлення. Суд вважає, що при розгляді справи обставини, щодо того, що позивачі не знали та не могли достеменно дізнатися про наявність заповіту, складеного на їх ім`я, знайшли своє підтвердження. Про вказаний факт, свідчить і те, що у матеріалах спадкової справи, відсутні, відомості про те, що нотаріусом, після відкриття спадкової справи, у відповідності до положень ст.63 Закону України «Про нотаріат», були вчинені дії направлені на сповіщення інших спадкоємців за заповітом, зокрема шляхом розміщення оголошення у пресі. Окрім того, суд звертає увагу на те, що опосередковано про необізнаність інших, окрім [PERSON] , спадкоємців про існування заповіту, свідчить і той факт, що спадкоємець [PERSON] , також зверталася до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини (Справа №487/9387). Наявність зазначених обставин неможливості своєчасно реалізувати право на прийняття спадщини, свідчать про об`єктивні, поважні причини, пов`язані з певними об`єктивними перепонами, за наслідком чого [PERSON] та [PERSON] об`єктивно пропустили строк на своєчасне звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Так, заповіт є пріоритетною формою спадкування, з урахуванням положень ст.ст.1217, 1223 ЦК України, яка реалізовує право особи на розпорядження власним майном після смерті, така воля спадкодавця має важливе значення. Ігнорування прямої волі спадкодавця, втіленої у заповіт, суперечить засадам правової держави та принципам справедливості, а тому, воля заповідача повинна враховуватися судом при вирішенні питання щодо надання додаткового строку для прийняття спадщини, адже неформальне вирішення судом питання про надання такого строку забезпечить реалізацію саме тієї волі, яку спадкодавець [PERSON] закріпила за життя. Суд бере до уваги, що пропущений позивачами строк становить значний час, але пояснюється об`єктивною необізнаністю, що мала місце, виходячи зі свободи заповіту, як фундаментального принципу спадкового права та одностороннього правочину. Таким чином, враховуючи останню волю спадкодавця, як прояв свободи заповіту та з урахуванням наявності об`єктивно поважної причини пропуску, передбаченого законом строку на звернення із заявою про прийняття спадщини, суд приходить до висновку про наявність підстав для визначення позивачам додаткового строку тривалістю один місяць для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті їх баби [PERSON] . Вказаний строк, на переконання суду, буде достатнім для вчинення даної дії, враховуючи обставини справи та сплив значного часу після смерті спадкодавця.

Outcome: partial