Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

позивач [PERSON] 29 вересня 2025 року звернулася до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною заявою до відповідача [PERSON] та просить надати дозвіл на зняття з реєстрації та дозволу на реєстрацію місця проживання дитини [PERSON] , народився [INFO] разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , без письмової згоди батька [PERSON] . На підставі ухвали суду від 03 жовтня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклика) сторін. З огляду на вимоги частин першої та третьої статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд висновує таке. Суд установив, що з 23.10.2009 року по 11.09.2015 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у подружжя [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , який проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Позивач звернулася до виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради Дніпропетровської області з заявою про зняття та реєстрації місця проживання дитини, однак, отримала відмову у зв`язку з відсутністю згоди батька дитини. У частині першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Закон України «Про охорону дитинства»визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Відповідно до частини другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За приписами частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У статті 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей. Відповідно до положень пункту 18 Правил реєстрації місця проживання, затвердженихпостановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). У чинному законодавстві передбачено право одного з батьків, у разі відсутності згоди іншого, вирішити це питання в судовому порядку. Також у пункті 30 Порядку визначено, що у разі коли реєстрація місця проживання здійснюється одночасно із зняттям з попереднього місця проживання (перебування), окрема заява про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання не подається. При вирішенні таких спорів судам необхідно з`ясувати питання, чи була вказана відмова одного з батьків безпідставною, або ж вона викликана певними обставинами. Так, у постанові Верховного Суду від 20.10.2021 у справі №752/2951/20 (провадження №61-11860св21), викладено висновок щодо застосування пункту 18 Правил реєстрації місця проживання. За змістом вказаного висновку при вирішенні спору між батьками щодо реєстрації місця проживання дитини та зняття її з реєстрації за відсутності згоди іншого з батьків з`ясуванню підлягає питання, чи була вказана відмова безпідставною, або ж вона викликана певними обставинами. Якщо відсутність згоди відповідача на реєстрацію місця проживання дитини з позивачем обумовлена наявністю спору між сторонами щодо того, з ким із батьків має проживати дитина і остаточне рішення з цього приводу не ухвалене, саме рішення у справі про визначення місця проживання дитини є підставою для реєстрації місця її проживання і буде ефективним способом захисту прав дитини. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі №752/11923/20 (провадження №61-5706св21). При вирішенні даної справи судом не встановлено наявності спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини, у тому числі наявності справи з цього приводу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини 1-3статті 12 ЦПК України). Належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження суду не надав, тому враховуючи, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, оскільки збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду та кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (статті12,13 ЦПК України), суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог, оскільки в інший спосіб вирішити дане питання наразі не є можливим. Позивач не вимагає відшкодування судових витрат. На підставі ст. ст.10,12,13,76-81,82,89,247,263-265,280-284,354,355 ЦПК України, суд -

Outcome: approved