Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до Чернівецької селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області про визнання права власності за набувальною давністю. Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно свідоцтва про право власності, виданого Мазурівською сільською радою народних депутатів 07.01.1988, на підставі рішення виконкому Могилів-Подільської районної ради народних депутатів № 210 від 31.08.1987 та зареєстрованого в КП МБТІ 20.01.1988 за № 381, житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] . Позивач з 1998 року відкрито, безперервно володіє даним будинком, підтримує його в належному стані, здійснює ремонтні роботи. Оплачує за користування електричною енергією. За 27 років володіння будинком ніхто не звертався до позивача про витребування майна з її володіння. У позивача наявний оригінал свідоцтва про право власності та технічна документація на будинок та надвірні будівлі та споруди. Власник будинку, яким позивач володіє [PERSON] помер [INFO] , та з того часу жодна особа не заявила про своє право на вказаний будинок. З огляду на те, що з часу відкритого користування житловим будинком минуло понад 10 років позивач просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] за набувальною давністю. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав за обставин. Викладених у позовній заяві та просив суд їх задовольнити. Представником відповідача в особі Чернівецького селищного голови подано до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника, вирішення спору віднесено на розсуд суду. В ході судового розгляду було допитано свідка [PERSON] , який показав, що є сусідом позивача та йому відомо, що близько 25 років у будинку [ADDRESS] проживає позивач [PERSON] . Вона доглядає за будинком та прибудинковою територією. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] дала суду покази аналогічні показам свідка [PERSON] . Суд, заслухавши думку представника позивача, покази допитаних судом свідків, дослідивши письмові матеріали справи, наявні при ній докази, дійшов висновку про відмову в позовних вимогах з огляду на наступне. Згідно копії технічного паспорта та житлову будівлю [ADDRESS] , копії свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок від 07.01.1988 та довідки, виданої КП «Могилів-Подільське МБТІ» від 19.06.2025 № 331 судом встановлено, що означений житловий будинок на праві приватної власності належав [PERSON] . Як свідчить надана суду копія свідоцтва про смерть, видана рф 02.11.1998, [PERSON] помер [INFO] . Позивач, стверджуючи перед судом про добросовісність та відкритість користування житловою будівлею, яка належала [PERSON] надала суду копію договору про користування електричною енергією № 709268 та копію довідки №73-73.1-30 від 25.06.2025 про відсутність заборгованості за спожиту електроенергію. Користування позивачем житловою будівлею понад 10 років підтверджено й показами допитаних судом свідків. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Разом з тим, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст. 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права, а тому й позивач і заявляє про давність володіння вищевказаним майном за адресою [ADDRESS] . Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, суд зауважує, що у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.08.2018 у справі №201/12550/16-ц суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Зазначені правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі №910/17274/17, і відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України є обов`язковими для суду. Крім того, для застосування набувальної давності добросовісний набувач має довести, що майно, яким він заволодів, є чужим, тобто належить іншій особі, а у самого добросовісного набувача на момент заволодіння майном були відсутні передбачені законом підстави для набуття власності на нього і він не знав і не міг знати про це. До того ж, таке заволодіння має бути правомірним. Застосування до набувальної давності презумпції добросовісності не відповідає буквальному змісту ст. 344 ЦК, оскільки в силу ч. 5 ст. 12 ЦК України презумпція добросовісності діє тоді, коли законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права (ч.ч. 1, 3 ст. 388 ЦК України), тоді як ст. 344 ЦК України вказує на правомірні дії щодо добросовісного заволодіння чужим майном. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном, а наявність у володільця певного юридичного документа чи юридичної підстави, виключає застосування положень ч. 1 ст. 344 ЦК України. Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду України в Постанові від 27.09.2018, по справі №571/1099/16-ц. Так, судом було досліджено копію свідоцтва про шлюб позивача, згідно із якою слідує, що її дошлюбне прізвище зазначено як « [PERSON] », по батькові зазначено як « [PERSON] ». З вказаних документів слідує, що позивачка є рідною дочкою покійного власника житлового будинку, що є предметом спору у даній справі, а відтак спадкоємцем першої черги. Крім цього, за клопотанням представника позивача судом було витребувано від Чернівецької державної нотаріальної контори Вінницької області відомості зі спадкового реєстру та як слідує із наданої суду інформації, а саме інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 83865178 від 15.01.2026, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Таким чином, судом встановлено, що позивач як дочка покійного [PERSON] відноситься до спадкоємців першої черги за законом та вступивши у володіння спадковим майном після смерті батька, що відбулося у 1998 році, фактично прийняла спадщину. Однак, у встановленому законом порядку не оформила своїх спадкових прав, а саме не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину. З огляду на встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини, суд констатує, що визнання права власності за набувальною давністю не може підміняти собою дотримання інших встановлених законом процедур набуття права власності, у даному випадку набуття права власності в порядку спадкування за законом. А тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed