Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовної заяви 07.11.2021 між ТОВ «Мілоан» і [PERSON] укладено договір № 3108104, відповідно до якого відповідачка отримала кредитні кошти в сумі 7000,00 грн. шляхом переказу коштів на картковий рахунок. Договір передбачає, що позичальник може збільшити строк кредитування, шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Договір укладений в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця. Підписанням договору відповідачка підтвердила, що він ознайомлений з усіма йоле істотними умовами та йому була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства. 26.07.2024 укладено договір № 26-07/2024, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 3108104. Заборгованість за договором відповідачем не погашається, проценти за користування кредитними коштами не сплачуються, у зв`язку з чи у відповідача обліковується прострочена заборгованість. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором №3108104 від 07.11.2021, що підлягає стягненню з позичальника станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості, становить 15728,19 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням(за тілом кредиту) 4979,00 грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 10049,19 грн; заборгованість за нарахованими процентами згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 0,00 грн; заборгованість за комісіями - 700,00 грн. На підставі викладеного, просив стягнути з [PERSON] заборгованість за договором № 3108104 від 07.11.2021 у розмірі 15728,19 грн. Заяви учасників процесу по суті справи. Відповідачка позовні вимоги не визнала. 15.10.2025 представник відповідачки - адвокат Хоршилов І.С. надав відзив на позовну заяву (а.с. 68 - 75), у якому зазначив, що відповідачка не укладала договір № 3108104 від 07.11.2021 з ТОВ «Мілоан», та не отримувала кредитних коштів у розмірі 7 000,00 грн. Про існування договору дізналася після отримання ухвали про відкриття провадження у даній справі і тому 30.09.2025 звернулася із заявою до відділу поліції № 2 Дніпровського РУП № 1 ГУНП в Дніпропетровській області, за якою 02.10.2025 розпочате кримінальне провадження № 12025047130000328 за ст. 182 ч. 1 КК України. Вважав, що позивач не надав доказів на підтвердження укладення договору - підписаних документів, електронного підпису, а також банківських виписок, що підтверджують перерахування 7000,00 грн. на її рахунок. Також зауважив на строку позовної давності, адже строк виконання зобов`язань за договором № 3108104 від 07.11.2021 з ТОВ «Мілоан» закінчився 07.12.2021 (п. 1.4). Позов подано 01.07.2025 (вх. № 15924637 від 08.07.2025), тобто після спливу 3-річного строку позовної давності, оскільки з дати закінчення строку виконання (07.12.2021) до подання позову минуло понад 3 роки. Факторинг (відступлення прав) не перервав строку позовної давності. Просив застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити в задоволенні позову (ст. 267 ЦКУ). Також вважав, що позивач не надав доказів укладення договору факторингу, є лише копія договору, акти факторингу та реєстри боржників, не надав повного акту приймання-передачі документації. Позивач просить стягнути відсотки, які значно перевищують суми, визначені договором. Згідно з п. 1.5.2 договору, проценти за користування кредитом становлять 2625,00 грн і нараховуються за ставкою 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Однак, позивач просить стягнути 15728,19 грн., що перевищує договірні умови та включає неправомірні нарахування за прострочку, які суперечать п. 1.5 договору (загальні витрати за кредитом - 3325,00 грн, включаючи комісію 700,00 грн та проценти 2 625,00 грн). Відповідачка не була повідомлена про відступлення прав вимоги і тому позивач як новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Наголошував на несправедливих умовах нарахування відсотків та їх нарахування під час воєнного стану. Посилався на позицію Верховного Суду у постанові від 27.01.2020 року у справі № 754/6091/18 про те, що наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як вид відповідальності за несвоєчасне виконання договору спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати грошове зобов`язання надмірні відсотки перетворюються на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання додаткових прибутків кредитором. У контексті дотримання Закону України «Про захист прав споживачів» розмір відсотків за порушення строків повернення кредиту має ознаки несправедливого у розумінні п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки встановлює вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Сума кредиту становить 7000,00 грн, позивачем нараховано заборгованість у розмірі 15728,19 грн., що перевищує суму боргу більш ніж на 50 відсотків, що є несправедливим та суперечить принципам розумності і добросовісності. Крім того, розрахунок заборгованості включає нарахування відсотків у період дії воєнного стану на території України, що суперечить Закону № 3156-IX від 10.06.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо особливостей нарахування процентів за споживчими кредитами під час воєнного стану та удосконалення». Цей закон обмежує нарахування відсотків, а для певних категорій (ВПО, військові) передбачає можливість списання. Позивач не надав доказів врахування воєнного стану в розрахунку, тому нараховані відсотки є неправомірними. Також звернув увагу на Відсутність досудового врегулювання спору За ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживчий кредит», у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, у повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Наведені приписи дають підстави для висновку, що ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживчий кредит» встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Подібні висновки викладено у постанові ВС від 08.12.2021 у справі № 409/1398/18. Матеріали справи не містять жодного доказу виконання Позивачем ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживчий кредит» про досудове врегулювання спору. Оскільки Відповідач дізналася про Договір лише 30.09.2025, вона не отримувала жодних повідомлень про затримку платежів чи вимогу дострокового повернення кредиту, що додатково підтверджує порушення Позивачем вимог законодавства. Необґрунтованість вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу Позивач вимагає стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 9 000,00 грн., проте не надав жодних доказів їх понесення. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правовою допомогою адвоката, підлягають відшкодуванню лише за умови надання доказів їх фактичного понесення (договір про надання правової допомоги, квитанції про оплату, акти наданих послуг тощо). Позивач не обґрунтував розмір цих витрат, не надав розрахунку, що відповідає складності справи та обсягу наданих послуг (ст. 141 ЦПК України). Крім того, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими, витрати на правову допомогу не підлягають задоволенню, а навпаки, мають бути стягнуті з Позивача на користь Відповідача (ст. 146 ЦПК України). Така позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 15.09.2021 у справі № 757/12345/20-ц, де вказано, що відсутність доказів понесених витрат унеможливлює їх стягнення. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник позивача Сердійчук Я.Я. 23.10.2025 надав відповідь на відзив (а.с. 98-117), у якій вказав, що відповідачка здійснила дії, спрямовані на укладання договору шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому було перераховано грошові кошти. Факт її ідентифікація підтверджується довідкою про ідентифікацію, згідно із якою на номер телефону відповідачки було направлено одноразовий ідентифікатор, яким і було підписано договір. Крім того, відповідачка не заперечує, що всі відомості, вказані в Заявці-Анкеті є коректними, зокрема: ПІБ, РНОКПП, паспортні дані, телефон, реквізити банківської картки, тощо. Крім того, ідентифікація здійснювалася в ІТС, яке належить первісному кредитору і він гарантував дійсність вимоги при відступленні прав вимоги по даному кредиту. Будь-яких доказів того, що персональні дані відповідачки (паспортні дані, реєстраційний номер облікової картки фізичної особи-платника податків, номер телефону, банківська картка) були використані для укладення договору від його імені, відповідачкою не надані. Виходячи із презумпції правочину, вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. З урахуванням принципу тлумачення «favor contractus» (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності укладеного кредитного договору, доказів того, що наведені умови договору, його форма і порядок укладення суперечать волевиявленню сторін, не надано. Враховуючи вищенаведене, правове регулювання та наявні в матеріалах справи докази вбачається, що між первісними кредиторами та відповідачкою укладено електронний кредитний договір, адже без отримання відповідачем листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Кредитний договір укладений сторонами в електронному вигляді з використанням електронного підпису, відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні цього договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов та у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору. Відповідачка тривалий час частково погашала заборгованість, що свідчить про визнання факту укладення договору, отримання кредитних коштів та погодження з умовами кредитування. Враховуючи, що ТОВ «Мілоан» не є банком або відповідною фінансовою установою, яка має право здійснювати грошові перекази, відповідна операція була здійснена ТОВ ФК «Елаєнс» на підставі укладеного між сторонами договору. Даний договір є частиною господарської діяльності товариства. Дана обставина підтверджується листом ТОВ ФК «Елаєнс» (торгова марка - Fondy), відповідно до якого 07.11.2021 перераховано грошові кошти у розмірі 7000,00 грн на картку № [NUMBER] XXXXXX2409 Призначення: кошти згідно договору № 3108104. Відповідачка тривалий час частково погашала заборгованість, що свідчить про визнання факту укладення договору, отримання кредитних коштів та погодження з умовами кредитування. Відповідачка вказує лише на недоведеність факту перерахування їй кредитних грошових коштів, але будь-яких доказів цьому не надала. При цьому, відповідач має вільний доступ до своїх рахунків у банківських установах і мала безперешкодну можливість надати суду докази про те, що кредитні грошові кошти на банківську картку, вказану в договорі чи іншу картку, якою вона користується, не надходили. Зокрема, вона мала можливість здійснити запит до банку про наявність у нього карткового рахунку, вказаного в заяві на отримання кредиту, та отримати виписку по вказаному рахунку за період кредитування. Таким чином, відповідачкою не надано жодного доказу на підтвердження своїх заперечень. Сторонами у договорі погоджені строки користування кредитом, порядок їх продовження у разі наявності непогашеної заборгованості, яке не потребує додаткових дій ні від кредитора, ні від позичальника. Сторони договору погодили окремий випадок автоматичної пролонгації договору, без необхідності вчинення будь-яких додаткових дій з боку сторін. Підписанням даного договору відповідач погодився на зазначені умови. Отже, ним було надано згоду на автопролонгацію договору у разі наявності заборгованості. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач неодноразово продовжував строк кредитування на підставі п. 2.3.2 а) договору шляхом сплати відповідних сум, а також, що строк кредитування автоматично продовжувався у зв`язку із наявною заборгованістю на підставі п. 2.3.2 б) договору. Відповідно до п. 2.4.1 договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну передбаченого п. 1.4 договору, а у випадку пролонгації - не пізніше дати завершення періоду, на який продовжено строк кредитування. Відповідно до п. 2.4.2 Договору якщо заборгованість не буде погашена після завершення строку кредитування визначеного згідно п. 1.3 та п. 2.3 цього договору, виконання зобов`язань зі сплати платежів вважається простроченим позичальником та передбачає настання наслідків, обумовлених розділом 4, п. 3.2.5 договору. Отже, прострочення зобов`язання та відповідальність за таке прострочення виникають у позичальника після дати завершення періоду, на який продовжено строк кредитування. При цьому, протягом періоду, на який пролонговано договір, позичальник має правомірно не сплачувати кредитору борг та таке користування коштами не вважається простроченням. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою визнання договору факторингу недійсним та не може бути підставою для відмови у задоволенні заяви про заміну стягувача за рішенням суду. Єдиним наслідком такого неповідомлення є ризик для кредитора у вигляді можливості виконання боржником свого обов`язку на користь попереднього кредитора. 26.07.2024 укладено договір № 26-07/2024 відповідно до якого ТОВ "Мілоан" відступило на користь ТОВ «Факторинг партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 3108104. Відповідно до п.6.1.3 договору факторингу перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги. Матеріали справи містять докази сплати грошових коштів клієнтом фактору до договору факторингу, а також Акт приймання-передачі реєстру боржників та сам реєстр боржників, де зазначений Відповідач, а також витяг з даного реєстру, складений для зручності сприйняття інформації та пошуку боржника в реєстрі. Таким чином, наявними доказами підтверджується перехід від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Факторинг Партнерс» прав вимоги кредитним договором, укладеним з відповідачкою. Щодо позовної давності, то з урахуванням п. 12 Перехідних та прикінцевих положень до ЦК України, п. 19 Перехідних та прикінцевих положень до ЦК України у відповідних реакціях , з 12.03.2020 по 01.07.2023 перебіг строків позовної давності продовжено, а з 24.02.2022 року та по даний час перебіг строків позовної давності зупинено. Рух справи. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Дніпра від 28.08.2025 справу передано за підсудністю до Соборного районного суду міста Дніпра (а.с. 50). Ухвалою судді Соборного районного суду міста Дніпра від 29.09.2025 відкрите провадження у справі, розгляд справи призначено у спрощеному провадженні без виклику сторін (а.с. 56). Ухвалою суду від 08.10.2025 за клопотанням позивача витребувані докази (а.с. 66). Враховуючи категорію спору (малозначна справа), справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін для розгляду малозначних справ відповідно до положень ст. 274 ЦПК України. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Встановлено, що 07.11.2021 між [PERSON] і ТОВ «Мілоан» укладено договір про споживчий кредит № 3108104, відповідно до п. 1.1. якого кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п. 1.4 договору термін виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначено договором (а.с. 6 - 10). Відповідно до п. 1.2. договору сума (загальний розмір) кредиту становить 7000,00 грн. Згідно із п. 1.5.2. договору проценти за користування кредитом: 2625,0 грн., які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно із п. 1.6. договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,0 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Умовами кредитного договору передбачена видача кредитних коштів позичальників безготівково, а саме, шляхом переказу коштів на картковий рахунок. У Розділу 2 сторонами узгоджені умови, щодо сплати за кредитом, пролонгації строку користування кредитом, повернення кредиту тощо. Позичальник може збільшити строк кредитування, шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитувавання позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. У разі прострочення позичальником виконання зобов`язань зі сплати заборгованості, кредитодавець має право, починаючи з дня, наступного за датою спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій та оновлень графіків платежів, якщо такі складались, нарахувати проценти за стандартною ставкою, визначеною цим договором, в якості процентів за порушення грошового зобов`язань та відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. У випадку нарахування процент, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до п. 2.2.2 договору нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати, наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей, передбачених п. 2.2.3 договору. Відповідно до п. 2.2.3 договору проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п. 1.6 цього договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п. 1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п. 1.3, запропонована позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку, встановлену п. 1.6 договору. Якщо визначена п. 1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, згідно п. 2.3.1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п. 1.6 договору. Стандартна (базова) ставка не є підвищеною. Згідно п. 1.6. договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до п. 4.2. договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимог кредитодавця. Відповідно до п.2.3.1.1 договору позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством (далі Правила), що розміщені на веб-сайті Товариства miloan.ua (далі Сайт Товариства) і є невід`ємною частиною цього договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Можливі періоди продовження строку кредитування, максимальні ставки комісії за управління та обслуговування кредиту наведені у таблиці нижче: Строк продовження, днів Максимальний розмір комісії, відсоток від поточного залишку кредиту 3 - 3,00 7 - 5,00 15 - 10,00 Відповідно до п. 2.3.2 Розділ 2.3 Договору є домовленістю сторін про зміну умов кредитного договору на умовах відкладальної(их) обставин(и) щодо якої(их) невідомо настане вона(и) чи ні, відповідно до ст. 212 Цивільного кодексу України, і яка(і) полягає(ють) у наступному: а) здійснені платежу(ів) позичальником після вибору доступних умов пролонгації на пільгових умовах, згідно п. 2.3.1.1 Договору та розділу 6 Правил; б) продовженні користування кредитними коштами позичальником після спливу строку кредитування, визначеного згідно п. 1.3, п. 2.3.1.1, п. 2.3.1.2 Договору. Після настання зазначених в пунктах «а» та/або «б» цього пункту обставин умови кредитного договору, зокрема строк кредитування, згідно п. 1.3, термін (дата) повернення кредиту і сплати винагород (плати) визначений п. 1.4 змінюється пропорційно строку пролонгації. Нова дата платежу разом з актуальною сумою заборгованості відображаються кредитодавцем в оновленому графіку платежів, що за формою та змістом може відрізнятись від додатку №1, і розміщується кредитодавцем в особовому кабінеті Позичальника, який уповноважує кредитодавця на таке оновлення та не потребують будь-якого іншого оформлення. Відповідно до п. 6.1. договору цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця. За умовами договору розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього договору або інформація з посиланням на нього є пропозицію кредитодавця про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення кредитодавцю електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається кредитодавцем електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього кредитного договору/ електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником через сайт кредитодавця, мобільний додаток, месенджери або у SMS-повідомленні з мобільного телефонного номеру позичальника (вартість відправки SMS-повідомлення для позичальника визначено у правилах). Після укладення цей договір надається позичальнику шляхом розміщення в особистому кабінеті позичальника. Додатково укладений кредитний договір та/або повідомлення про його укладення може бути на розсуд кредитодавця направлено позичальнику на електронну пошту або іншими каналами (засобами) зв`язку, наданими позичальником кредитодавцем. Відповідно до п. 6.3. договору, приймаючи пропозицію кредитодавця про укладання цього договору позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами договору в цілому та підтверджує, що він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, і зобов`язується неухильно дотримуватись умов договору та Правил надання фінансових кредитів (послуг) кредитодавцем, що розміщені на сайті кредитодавця та є невід`ємною частиною цього договору. Згідно п. 6.4. договору укладення кредитодавцем договору з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню кредитодавцем ідентичного за змістом договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку з чим створює для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки. Відповідно до п. 6.5. договору цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі. Усі платежі за договором повинні здійснюватися позичальником шляхом переказу коштів товариству у валюті кредиту в строки та на умовах, встановлених цим договором. Відповідно до довідки про ідентифікацію, клієнт [PERSON] , дата народження [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , з яким укладено договір № 3108104 від 07.11.2021 ідентифікований ТОВ «Мілоан». Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора): Одноразовий ідентифікатор: L73903, дата відправки ідентифікатора позичальнику 07.11.2021, номер телефону [NUMBER] (а.с. 17). Згідно із довідкою ТОВ «ФК «Елаєнс», довідка видана ТОВ «Мілоан» - видача на підставі договору №40484607 26/10/18-1 про надання послуг з переказу грошових коштів (Переказ на картку) та про інформаційно-технологічну взаємодію та приймання платежів, укладеного ТОВ «Фінансова компанія «Елаєнс» та ТОВ «Мілоан» - Видача», і підтвердженням того, що платежі успішно проведені в системі. Деталі операцій: Номер в системі FONDY: 459970124, номер операції: dcd51f7a-e3ff-4f6f-a484-7674f46ef763_637718979333497996, дата проведення платежу: 07.11.2021, призначення платежу: Кошти згідно договору 3108104, сума платежу: 7000,00 грн., валюта платежу: UAH, платіжний метод: карта VISA, статус платежу: approved, номер карти: [NUMBER] , банк картки отримувача: MONOBANK (а.с. 18). Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Мілоан» загальний розмір заборгованості становить 15728,19 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням(за тілом кредиту) 4979,00 грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 10049,19 грн; заборгованість за комісіями - 700,00 грн (а.с. 18 - 19). На виконання ухвали про витребування доказів АТ «Універсал Банк» листом від 29.10.2025 повідомлено, що банківська картка [NUMBER] була емітована Банком на ім`я [PERSON] РНОКПП [NUMBER] . Ідентифікаційні дані власника картки [NUMBER] : Клієнт: [PERSON] Дата народження: [INFO] ІПН: [NUMBER] Серія/номер документа реєстрації: [NUMBER], адреса реєстрації: [ADDRESS] , контактні дані: [NUMBER] , [INFO] Номер телефону, на який відправлялася інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону [NUMBER] ) за платіжною карткою № [NUMBER] за період з 07.11.2021 по 12.11.2021 зазначено [NUMBER] (а.с. 90). 26.07.2024 укладено договір № 26-07/2024 відповідно до якого ТОВ "Мілоан" відступило на користь ТОВ «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 3108104. Відповідно до п. 6.1.3 договору факторингу перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги. Позивач на виконання умов договору сплатив фактору грошові кошти в сумі 3310395,81 грн, сторони підписали акт приймання-передачі реєстру боржників, реєстр боржників, де зазначена відповідачка [PERSON] (а.с. 31-35). 2. Мотивувальна частина Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежене. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 року №21-1465а15. Частиною 4 статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно із ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Стосовно договору з первісним кредитором. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Статтями 514, 526 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Норма статті 599 ЦК України встановлює, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного вкидання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно дост. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно із ч. 1ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII (надалі - Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону № 675-VIII). Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що відповідач в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті кредитодавця подала заявку на отримання кредиту № 3108104. Вказана заявка була підписана відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, при введенні якого відповідач підтвердила прийняття умов договору про споживчий кредит № 3108104 від 07.11.2021. Отже, відповідачка здійснила дії, спрямовані на укладання договору шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому було перераховано грошові кошти. Факт ідентифікація підтверджений довідкою про ідентифікацію. Відповідачка не заперечувала того, що відомості в анкеті-заявці (а.с. 12) їй не належить, у том числі її прізвище, ім`я, по батькові, ПІБ, РНОКПП, паспортні дані, телефон, реквізити банківської картки. Відповідачка вказує, що про існування договору дізналася після отримання ухвали про відкриття провадження і 30.09.2025 звернулася із заявою до ВП № 2 Дніпровського РУП № 1 ГУНП в Дніпропетровській області, за якою 02.10.2025 розпочате кримінальне провадження № 12025047130000328 за ст. 182 ч. 1 КК України (незаконне збирання та використання конфіденційної інформації щодо заявниці). Як видно із наданого відповідачкою витягу з ЄРДР від 02.10.2025, 01.10.2025 вона звернулася із заявою до відділу поліції про те, що невстановлена особа 07.11.2021 незаконно зібрала та використала конфіденційну інформацію про відповідачку, що може свідчити про шахрайські дії, пов`язані з оформленням кредиту без її відома (а.с. 80). Будучи допитаною 02.10.2025 у якості потерпілої [PERSON] надала такі показання. 08.09.2025 року о 20:11 год. їй на мобільний телефон на електронну пошту [INFO] надійшло повідомлення від розсилки CourtID, в якій було зазначено, що по справі № 932/10168/25 (провадження №2/201/5254/2025) надійшло повідомлення про автоматизований розподіл справ на Соборний районний суд міста Дніпра. Побачивши це, вона вирішила зайти на електронний сайт суду та подивитись, що це таке. Перейшовши туди, побачила, що компанія під назвою ТОВ «Факторинг Партнерс» подало до неї позовну заяву про стягнення заборгованості за договором, в якому було зазначено, що вона має заборгованість 27756,19 грн. Побачивши це, була в шоці, так як ніякі кредити не оформлювала. Наступного дня 09.09.2025 вона зателефонувала до зазначеної компанії, щоб дізнатись обставини даного кредиту, на що вони відповіли, що даний кредит був взятий ще 07.11.2021, на що вона повідомила, що нічого не брала. Після цього запитала, чи можуть вони надати копію договору, на що мені повідомили, що скинуть на її електронну пошту і коли вона запитала, на яку саме пошту, вони продиктували дві пошти, які не належали їй та після цього вона продиктувала їм діючу електронну пошту, вони сказали чекати відповідь приблизно тиждень. Після очікування 6-ти днів, не надали відповіді, на повторні дзвінки з проханням надати договір ігнорували. Від неї незаконно вимагають сплати кредит, який вона не брала. Також додала, що у 2021 році вона втратила свій мобільний телефон, в якому було встановлена сім-картка з номером телефону [NUMBER] , і до цього часу телефон не знайшла. На її думку, саме втрата телефону в 2021 року привело до того, що її конфіденційною інформацією незаконно скористувались та взяли кредит (а.с. 82-84). Вивчивши надані відповідачкою матеріали суд не може їх узяти до уваги як докази того, що відповідачка не укладала договір про споживчий кредит. Одними із основних засад цивільного судочинства є змагальність сторін (ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимі докази). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд звертає увагу на те, що відповідачка звернулася до органу поліції лише після отримання відомостей про наявність на розгляді в суді справи про стягнення заборгованості. Доказів того, що відповідачка зверталася до органу поліції щодо втрати мобільного телефону у 2021 році не надано. Також на надано доказів стосовно стану досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні, із відповідним клопотанням про витребування доказів відповідачка не зверталася. Анкетні дані, які зазначені відповідачкою у її протоколі допиту, адреса повністю співпадають із тим, які вказані при ідентифікації під час укладення договору про споживчий кредит. З наданої на виконання ухвали суду доказів АТ «Універсал Банк» та довідки ТОВ «ФК «Елаєнс» щодо видачі коштів на підставі договору №40484607 26/10/18-1 видно, що дані про номер картки відповідачки [NUMBER] (у довідці банку) і 444111ХХХХХХ2409 (у довідці ТОВ «ФК «Елаєнс») співпадають. Також співпадає номер фінансового телефону, який вказаний у договорі та інші анкетні дані. Відповідачка не вказувала про списання коштів з банківського рахунку без її відома, втрату банківської картки. Також відповідачка не могла не помітити, що у день укладення договору 07.11.2021 на її банківський рахунок надійшли кошти в сумі 7000,00 грн. Відтак, жодних доказів того, що дані відповідачки, її паспорт, РНОКПП, номер банківського рахунку використані іншою особою для укладення договору не надано. Суд не може узяти до уваги доводи відповідачки про те, що позивач не надав доказів на підтвердження укладення договору та доказів, що підтверджують перерахування 7000,00 грн. коштів. На підтвердження укладення договору позивачем наданий сам договір, докази його підписання шляхом ідентифікації відповідачки на сайті ТОМ «Міолан». Факт перерахування 7000,00 грн на картку відповідачки [NUMBER] підтверджується випискою з її банківського рахунку, наданого на ухвалу суду (а.с. 94-95). Відповідачкою не спростовано, що ця банківська платіжна їй не належить. Як видно із виписки із банківського рахунку, після отримання кредитних коштів з картки відповідачки списувались кошти для розрахунку за таксі, у магазині, кошти знімалися із банкомату. Відповідачка на вказувала, що вона втратила банківську картку та гроші з неї були зняті без її відома. Відповідачка, стверджуючи про невірне, завищене нарахування процентів, невірно тлумачить умови договору. Відповідачка стверджує, що проценти за користування кредитом становлять 2625,00 грн. і нараховуються за ставкою 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Однак позивач вимагає 15728,19 грн., що перевищує договірні умови та включає неправомірні нарахування за прострочку, які суперечать п. 1.5 договору (загальні витрати за кредитом - 3325,00 грн., включаючи комісію 700,00 грн. та проценти 2 625,00 грн.). Так, дійсно відповідно до п. 1.5.2. договору проценти за користування кредитом: 2625,0 грн., які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Позивач просить стягнути 10049,19 грн. процентів, а не 15728,19 грн Відповідно до п. 2.2.2 договору нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати, наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей, передбачених п. 2.2.3 Договору. Відповідно до п. 2.2.3 договору проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п. 1.6 цього договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п. 1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п. 1.3, запропонована позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку, встановлену п. 1.6 договору. Якщо визначена п. 1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, згідно п. 2.3.1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п. 1.6 договору. Стандартна (базова) ставка не є підвищеною. Згідно п. 1.6. договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до п. 1.5.2. договору проценти за користування кредитом: 2625,0 грн, які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно із п. 1.6. договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,0 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Ці правила є публічною пропозицією (офертою), у розмінні ст.ст. 641, 644 ЦК України, на укладення договору кредиту, визначають порядок та умови кредитування, обов`язки сторін, іншу необхідну для укладення договору інформацію. Як слідує зі змісту кредитного договору, він містить всі необхідні персональні дані кредитора, зокрема дані паспорту, ідентифікаційного коду, електронної пошти, фінансового номеру телефону, електронної пошти позичальника, а також рахунок позичальника, який вказаний нею для перерахування кредитних коштів. Встановлено, що договір підписано одноразовим електронним ідентифікатором. Судом встановлено, що позивачкою не здійснювалися сплати на виконання кредитних зобов`язань, відповідачка взагалі заперечує сам факт укладення договору. Строк виконання зобов`язань за договором - 07.12.2025. Відповідно до п. 4.2. договору у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України. Відповідно до п.2.3.1.1 договору позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством (далі Правила), що розміщені на веб-сайті Товариства miloan.ua (далі Сайт Товариства) і є невід`ємною частиною цього договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Після настання зазначених в пунктах «а» та/або «б» цього пункту обставин умови кредитного договору, зокрема строк кредитування, згідно п. 1.3, термін (дата) повернення кредиту і сплати винагород (плати) визначений п. 1.4 змінюється пропорційно строку пролонгації. Нова дата платежу разом з актуальною сумою заборгованості відображаються кредитодавцем в оновленому графіку платежів, що за формою та змістом може відрізнятись від додатку №1, і розміщується кредитодавцем в особовому кабінеті Позичальника, який уповноважує кредитодавця на таке оновлення та не потребують будь-якого іншого оформлення. Умови кредитного договору містять відомості про його пролонгацію. Пунктом 6.10.2 Правил передбачено, що позичальник може збільшити строк кредитування на кількість днів визначену кредитним договором (індивідуальною частиною) шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролоигацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати визначену договором (індивідуальною частиною) максимальну кількість днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування Позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить визначену договором максимальну кількість днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах визначеної договром максимально можливої кількості днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у Позичальника відсутня заборгованість перед Кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Згідно із п. 6.10.2.2. Правил якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п. 1.6 індивідуальної частини Договору. Як видно із розрахунку заборгованості (а.с. 18, 19) до закінчення терміну погашення боргу 05.12.2021 сплачено комісію за управління та обслуговування кредиту 700,00 грн, 945,00 грн процентів по кредиту, але кредит не повернуто. У подальшому, після закінчення терміну кредитування позичальником сплачувалася заборгованість по тілу кредиту, комісія за обслуговування кредиту. Таким чином, строк повернення кредиту було продовжено. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що наявні підстави для стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 10049,19 грн. Суд не приймає доводи відповідачки щодо несправедливих умов нарахування відсотків із посиланням на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 754/6091/18, оскільки вказаний висновок стосувався саме положень договору, які встановлюють вимогу зі сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Відповідачка не вказувала, який саме положення кредитного договору, на її думку є несправедливим, а посилалася лише на те, що сума кредиту становить 7000,00 грн, а позивачем заявлено до стягнення проценти у розмірі 15 728,19 грн, що перевищує суму боргу більш ніж на 50 відсотків. Суд зауважує, що позивачем заявлено до стягнення 10049,19 грн відсотків за весь період користування кредитними коштами, а умови договору не містять положень про встановлення відсотків більше ніж 50 % від суми кредиту. Доводи про те, що встановлений позивачем розмір відсотків є несправедливим у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та порушує принцип розумності та добросовісності, що є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг фінансової установи, суд вважає безпідставними, оскільки вказаний розмір відсоткової ставки погоджено за домовленістю сторін у відповідному договорі. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Також суд зважає на те, що договір укладений до внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування» № 3498-ІХ від 22.11.2023, тому застосування при здійсненні розрахунку заборгованості за кредитним договором денної відсоткової ставки на рівні 1 % є безпідставним. Стосовно доводів відповідачки про те, що позивач не врахував у розрахунку заборгованості періоду воєнного стану, що суперечить Закону України № 3156-IX від 10.06.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо особливостей нарахування процентів за споживчими кредитами під час воєнного стану та удосконалення...», суд зазначає таке. 02.07.2023 набув чинності Закон України від 10.06.2023 № 3156-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо особливостей нарахування процентів за споживчими кредитами під час воєнного стану та удосконалення державного регулювання у сфері фінансових послуг» яким Розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом 7-1. Відповідно до пункту 7-1Розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування" у період дії в Україні воєнного стану, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, та протягом 30 днів після його припинення чи скасування грошові зобов`язання за укладеними до 24 лютого 2022 року з фінансовими установами (крім кредитних спілок) договорами про споживчий кредит підлягають обов`язковій реструктуризації на вимогу споживача або його представника (за законом або за наявності довіреності на вчинення таких дій) у такому порядку та з дотриманням таких умов (надалі наведені умови реструктуризації). Отже, вказаний закон встановлює умови реструктуризації кредиту на вимогу споживача або його представника. Проте відповідачкою не надано доказів того, що вона або її представник зверталися із відповідним заявами про реструктуризацію споживчого кредиту, а тому позивач і не мав враховувати при розрахунку заборгованості умови реструктуризації. Крім того, позивач взагалі не нараховував жодні проценти, бо відступлення вимоги відбулося в липні 2024 року, а заборгованість , що заявлена до стягнення нарахована до березня 2022 року. Щодо договору факторингу Суд відхиляє доводи відповідачки про те, що позивач не надав доказів укладення договору факторингу. Так, відповідно до п.6.1.3 договору факторингу перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Позивачем наданий підписаний акт прийому-передачі реєстру боржників, що є доказом переходу від клієнта до фактора прав вимоги. Також позивачем надані докази сплати грошових коштів клієнтом фактору, акт приймання-передачі реєстру боржників, витяг з реєстру боржників із даними відповідачки. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Повідомлення про заміну кредитора не є обов`язковим при укладанні договорів відступлення прав вимоги. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно із правовою позицією у постанові Верховного Суду від 29 травня 2018 р. у справі № 910/14716/17, законодавець відокремлює надання боржником згоди на заміну кредитора у зобов`язанні та письмове повідомлення боржника про таку заміну, а відповідно і визначає різні правові наслідки недотримання вказаних вимог. Відсутність згоди боржника на заміну кредитора у зобов`язанні, якщо обов`язковість такої згоди передбачено договором, є підставою для визнання недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦКУ договору про відступлення права вимоги, оскільки у такому випадку договір про відступлення права вимоги суперечить приписам ч. 1 ст. 516 ЦКУ. Неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні не має наслідком недійсність правочину про заміну кредитора, однак тягне за собою ризик настання для нового кредитора несприятливих наслідків, зокрема визначених ч. 2 ст. 516 ЦКУ та ч. 2 ст. 518 ЦКУ. Відповідачка не надала доказів належного виконання боржником зобов`язань на користь первісного кредитору, що могло б свідчити про належне виконання зобов`язань. Стосовно ненадання позивачем оригіналів доказів, то суд зазначає, що за правилами ч.ч. 2, 3 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Згідно із ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Разом із тим, відповідачка не зазначила, що вона ставить під сумнів відповідність поданих позивачем доказів та не зверталася із клопотанням про їх витребування. Стосовно доводів відповідачки про незастосування досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів. У пунктах 20, 21, 25, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зроблено висновок, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду вважала, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Разом із тим, договір укладений із відповідачкою 07.11.2021, коли ч. 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту втратила чинність (з 11.06.2017), а тому вказана позиція не є релевантною до цих правовідносин. Щодо позовної давності Суд погоджується із тим, що позивач не пропустив строк позовної давності. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Судом встановлено, що за умовами договору строк кредитування продовжено відповідно до 23.02.2022. Позивач звернувся до суду із позовом 01.07.2025, про що свідчить поштова квитанція (а.с. 47). Відповідно до п. 12 Перехідних та прикінцевих положень до ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин, дію якого неодноразово продовжено. Дію карантину скасовано 01 липня 2023 року. Відповідно до п. 19 Перехідних та прикінцевих положень до ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином, з 12.03.2020 по 01.07.2023 перебіг строків позовної давності продовжено, а з 24.02.2022 та по даний час перебіг строків позовної давності зупинено. Отже, строки позовної давності не пропущені. У зв`язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат. Щодо судового збору. На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі 3028,00 грн (а.с. 54). Щодо витрат на професійну правничу допомогу Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно із ч. 4 ст. 58 ЦК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Отже, витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічних висновок зроблений у додатковій постанові Верховного Суду у справі № 206/5280/21, провадження № 61-13673св23. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 цього Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1вищевказаного Закону). Відповідно до статті 19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Відповідно до ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу". На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем наданий договір про надання правової допомоги від 02.07.2024 № 02-07/2024, укладений з АО «Лігал Ассістанс», заяву на надання юридичної допомоги від 01.05.2025 щодо супроводу даної справи та витяг з акту про надання юридичної допомоги від 30.05.2025 про надання послуг з юридичної консультації та складання позовної заяви на суму 9000,00 грн (а.с. 40 - 46). Разом із тим, суду не надано доказів того, що у даній справі послуги надані саме адвокатом, адже позовна заява підписана директором товариства, на підтвердження повноважень адвоката ордеру не надано, як й інших доказів того, що процесуальні документи складені адвокатом також. Витрати на юридичні послуги, надані іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку ч.4 ст.137, ч.7 ст.139 та ч.3 ст.141 ЦПК. Витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини третьої статті 141 ЦПК України (див. пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21)). Тому суд вважає, що витрати на правничу допомогу не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: approved