Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

У вересні 2023 року позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Російської Федерації, [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок пошкодження нерухомого майна у зв`язку із збройною агресією. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на зазначене нерухоме майно підтверджується технічним паспортом №В-946/01/22 від 17 січня 2022 року. Внаслідок дій відповідачів зазначений об`єкт нерухомості було знищено і проживання у ньому неможливе. Факт знищення квартири та неможливості проживання підтверджується довідкою про пошкодження житлового приміщення №529 від 15 червня 2022 року, яку видано Гостомельською селищною військовою адміністрацією Бучанського району Київської області. Крім того, факт знищення житлового будинку в цілому та неможливості проживання у ньому підтверджується Звітом №00-0174/07-22/ТО від 06 вересня 2022 року за результатами проведеного обстеження пошкодженого об`єкта багатоквартирного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до звіту про оцінку майна суб`єкта оціночної діяльності від 24 травня 2023 року розмір збитків завданих квартирі складає 1 746 316,00 грн, що становить 52 646,00 Євро, які Позивач просить стягнути з Відповідачів. Крім того, Позивач просить стягнути грошові кошти у розмірі 67 000,00 грн, що становить 1 711,00 Євро як компенсацію моральної шкоди, завданої знищенням належного йому нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог позивачі [PERSON] та [PERSON] зазначили, що вони є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на зазначене нерухоме майно підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №339197287 від 14 липня 2023 року та №339197428 від 14 липня 2023 року. Внаслідок дій відповідачів зазначений об`єкт нерухомості було знищено і проживання у ньому неможливе. Факт знищення квартири та неможливості проживання в ній підтверджується довідкою про пошкодження житлового приміщення №1747261 від 12 серпня 2022 року, яку видано Гостомельською селищною військовою адміністрацією Бучанського району Київської області. Крім того, факт знищення житлового будинку в цілому та неможливості проживання у ньому підтверджується Звітом №00-0178/07-22/ТО від 06 вересня 2022 року за результатами проведеного обстеження пошкодженого об`єкта багатоквартирного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до звіту про оцінку майна суб`єкта оціночної діяльності від 05 червня 2023 року розмір збитків завданих квартирі складає 1 524 116,00 грн, що становить 45 948,00 Євро. Оскільки квартира спільно належить [PERSON] та [PERSON] , розмір збитків складає: [PERSON] - 762 058,00 грн, що становить 22 974,00 Євро. [PERSON] - 762 058,00 грн, що становить 22 974,00 Євро, які Позивачі просять стягнути з Відповідачів. Крім того, Позивачі просять стягнути грошові кошти у розмірі 67 000,00 грн, що становить 1 711,00 Євро, як компенсацію моральної шкоди, завданої [PERSON] у зв`язку зі знищенням належного їй нерухомого майна, а також 67 000,00 грн, що становить 1 711,00 Євро, як компенсацію моральної шкоди, завданої [PERSON] у зв`язку зі знищенням належного їй нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що вона є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на зазначене нерухоме майно підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №123115472 від 07 травня 2018 року. Внаслідок дій відповідачів зазначений житловий будинок було знищено і проживати у ньому неможливо. Факт знищення житлового будинку та неможливості проживання у ньому підтверджується довідкою про пошкодження житлового приміщення №763 від 21 червня 2022 року, яку видано Гостомельською селищною військовою адміністрацією Бучанського району Київської області. Крім того, факт знищення житлового будинку в цілому та неможливості проживання у ньому підтверджується Актом про пожежу ДСНС від 07 червня 2022 року та Технічним звітом б.н. від 22 липня 2022 року. Відповідно до Звіту про оцінку майна суб`єкта оціночної діяльності від 20 липня 2023 року розмір збитків складає 3 353 221,00 грн, що становить 101 089,00 Євро, які Позивач просить стягнути з Відповідачів. Крім того, просить стягнути грошові кошти у розмірі 67 000,00 грн, що становить 1 711,00 Євро як компенсацію моральної шкоди, завданої знищенням належного їй нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на зазначене нерухоме майно підтверджується Технічним паспортом №201 від 27 липня 2005 року. Внаслідок дій відповідачів зазначений житловий будинок було знищено і проживання у ньому неможливо. Факт знищення житлового будинку та неможливості проживання у ньому підтверджується Атом з обстеження №2027 від 05 грудня 2022 року. Відповідно до звіту про оцінку майна суб`єкта оціночної діяльності від 20 липня 2023 року розмір збитків завданих квартирі складає 3 776 505,00 грн, що становить 113 851,00 Євро, які Позивач просить стягнути з Відповідачів. Крім того, позивач просить стягнути грошові кошти у розмірі 67 000,00 грн, що становить 1 711,00 Євро як компенсацію моральної шкоди, завданої знищенням належного йому нерухомого майна. Дані обставини свідчать про порушення прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивачі звернулися до суду з цим позовом. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Волчка А.Я. від 15 вересня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. Згідно розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутної Н.О. щодо повторного автоматичного розподілу справи № 1546 від 14 жовтня 2024 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 15 жовтня 2024 року, який проведений відповідно до пунктів 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, дану справу передано для розгляду судді Фінагеєвій І.О. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2024 року цивільну справу прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 лютого 2026 року замінено позивача у цивільній справі з [PERSON] , яка померла [INFO] , на її правонаступника [PERSON] . Позивачі та їх представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили. Відповідачі повідомлені про дату та час судового розгляду шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Відповідачі на адресу суду відзиву на позовну заяву не подали, причини неможливості подати відзив суду не повідомили. Будь-яких заяв, клопотань станом на час прийняття рішення до суду не надходило. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п.п. 3,4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується технічним паспортом №В-946/01/22 від 17 січня 2022 року, за даними якого загальна площа квартири складає 71,4 кв.м. Внаслідок збройної агресії російської федерації, зокрема влучання боєприпасу та подальшого вигорання будинку, квартиру було повністю зруйновано, що унеможливило подальше проживання в ній. Факт знищення квартири та неможливості проживання у ній Позивача [PERSON] підтверджується довідкою про пошкодження житлового приміщення №1747261 від 12 серпня 2022 року, яку видано Гостомельською селищною військовою адміністрацією Бучанського району Київської області. Факт руйнування будинку, у якому розташована зазначена квартира, підтверджується Звітом №00-0174/07-22/ТО від 06 вересня 2022 року. Відповідно до звіту про оцінку майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності «ФОП [PERSON] » від 24 травня 2023 року, розмір збитків завданих квартирі складає 1 746 316,00 грн, що еквівалентно 52 646,00 Євро. Позивачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав №339197287 від 14 липня 2023 року та №339197428 від 14 липня 2023 року, за даними якого загальна площа квартири складає 58.3 кв.м. Внаслідок збройної агресії російської федерації, зокрема влучання боєприпасу та подальшого вигорання будинку, квартиру було повністю зруйновано, що унеможливило подальше проживання в ній. Факт знищення квартири та неможливості проживання у ній Позивачів [PERSON] та [PERSON] підтверджується довідкою про пошкодження житлового приміщення №1747261 від 12 серпня 2022 року, яку видано Гостомельською селищною військовою адміністрацією Бучанського району Київської області. Факт руйнування будинку, у якому розташована зазначена квартира, підтверджується Звітом №00-0178/07-22/ТО від 06 вересня 2022 року. Відповідно до звіту про оцінку майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності «ФОП [PERSON] » від 05 червня 2023 року, розмір збитків завданих квартирі складає 1 524 116,00 грн, що еквівалентно 45 948,00 Євро. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 27 січня 2025 року державним нотаріусом Бучанської державної нотаріальної контори Чернишовою В.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-18, спадкоємцем майна [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , є її дочка [PERSON] , [INFO] , у тому числі з урахуванням 1/2 частки у спадщині, від якої відмовилася мати спадкодавця [PERSON] . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належав померлій [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №123115472 від 07 травня 2018 року, за даними якого загальна площа житлового будинку складає 85.2 кв.м. Внаслідок збройної агресії російської федерації, зокрема влучання боєприпасу та подальшого вигорання житлового будинку, його було повністю зруйновано, що унеможливило подальше проживання в ній. Факт знищення будинку та неможливості проживання у ньому підтверджується довідкою про пошкодження житлового приміщення №763 від 21 червня 2022 року, яку видано Гостомельською селищною військовою адміністрацією Бучанського району Київської області. Факт знищення житлового будинку в цілому та неможливості проживання у ньому підтверджується Актом про пожежу ДСНС від 07 червня 2022 року та Технічним звітом б.н. від 22 липня 2022 року. Відповідно до висновку про оцінку майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності «ФОП [PERSON] » від 20 липня 2023 року, розмір збитків завданих житловому будинку складає 3 353 221,00 грн, що еквівалентно 101 089,00 Євро. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Технічним паспортом №201 від 27 липня 2005 року. Внаслідок збройної агресії російської федерації, зокрема влучання боєприпасу та подальшого вигорання житлового будинку, його було повністю зруйновано, що унеможливило подальше проживання в ній. Факт знищення житлового будинку та неможливості проживання у ньому підтверджується Атом з обстеження №2027 від 05 грудня 2022 року. Відповідно до висновку про оцінку майна суб`єкта оціночної діяльності «ФОП [PERSON] » від 20 липня 2023 року розмір збитків завданих квартирі складає 3 776 505,00 грн, що еквівалентно 113 851,00 Євро. Відповідно до частин 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зазначили, що внаслідок протиправних дій військових формувань російської федерації їм було заподіяно матеріальну та моральну шкоду. Оскільки спірні правовідносини склалися за участю іноземного елемента, то суду необхідно з`ясувати процесуальні особливості, які впливають на юрисдикційність такого спору. Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Частина 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Як передбачено ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами 1 та 2 цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (ст. 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (ст. 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі. У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (п. 68, п. 31). У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду. Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли рф заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Слід зазначити, що Верховний Суд неодноразово переглядав справи про встановлення факту, що має юридичне значення, в яких заявники зверталися до судів та просили встановити факт про вимушене переселення після 2014 року з окупованої частини територій Луганської та Донецької областей, яке відбулося внаслідок збройної агресії рф проти України та окупації рф частини території Луганської і Донецької областей України. Так, у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 2-о/381/134/16, Верховний Суд встановив факт, що вимушене переселення сторони у справі у листопаді 2014 року з окупованої частини території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії рф проти України та окупації рф частини території Луганської області України. При цьому Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частини Луганської області, покладено на рф як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено у ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення у листопаді 2014 року учасника спору з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупації російською федерацією частини території Луганської області. Подібні висновки щодо вимушеного переселення осіб з окупованих територій Луганської та Донецької областей внаслідок збройної агресії російської федерації проти України викладені у постановах Верховного Суду: від 21 серпня 2018 року у справі № 752/6366/16-ц, від 21 серпня 2018 року у справі № 428/8076/16-ц, від 06 червня 2018 року справа № 428/13977/16-ц. За таких обставин, починаючи з 2014 року, загальновідомим є той факт, що рф чинить збройну агресію проти України. Відповідно до Постанови Верховної Ради України № 2188-IX від 14 квітня 2022 року «Про Заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб. Наведені дії рф вчиняє з 2014 року та продовжує станом на момент постановлення цього рішення. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Преамбулою Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» встановлено, що Верховна Рада України, виходячи з того, що відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» ст. 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року застосування російською федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією від 31 травня 1997 року; констатуючи, що у світлі положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року, одним із наслідків збройної агресії російської федерації проти України стала тимчасова окупація частини території України; беручи до уваги, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації; відзначаючи, що дії російської федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях. Російська федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до ст. 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства РФ у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія РФ проти України є серйозним порушенням РФ своїх зобов`язань за ст. 3 Статуту Ради Європи. Факт заподіяння матеріальної та моральної шкоди позивачу [PERSON] підтверджується такими доказами: Довідкою №529 від 15 червня 2022 року, виданою Гостомельською селищною військовою адміністрацією, що підтверджує факт знищення квартири та неможливість проживання у ній. Звітом №00-0174/07-22/ТО від 06 вересня 2022 року підтверджено знищення багатоквартирного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Звітом про оцінку майна від 24 травня 2023 року визнано розмір матеріальних збитків, завданих позивачу внаслідок знищення його квартири. Позивачів [PERSON] та [PERSON] такими доказами: Довідкою №1747261 від 12 серпня 2022 року, виданою Гостомельською селищною військовою адміністрацією, що підтверджує факт знищення квартири та неможливість проживання у ній. Звітом №00-0178/07-22/ТО від 06 вересня 2022 року підтверджено знищення багатоквартирного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Звітом про оцінку майна від 05 червня 2023 року визнано розмір матеріальних збитків, завданих позивачам внаслідок знищення квартири. Позивача [PERSON] такими доказами: Довідкою №763 від 21 червня 2022 року, виданою Гостомельською селищною військовою адміністрацією, яка засвідчує факт знищення житлового будинку та відсутність можливості подальшого проживання. Актом про пожежу ДСНС від 07 червня 2022 року, який підтверджує настання пожежі та отримані пошкодження. Технічним звітом б/н від 22 липня 2022 року, у якому зафіксовано технічний стан об`єкта після пошкодження та його непридатність для проживання. Звітом про оцінку майна від 20 липня 2023 року, визнано розмір матеріальних збитків, завданих позивачу внаслідок знищення житлового будинку. Позивача [PERSON] такими доказами: Актом обстеження № 2027 від 05 грудня 2022 року, що підтверджує факт знищення житлового будинку та неможливості подальшого проживання у ньому. Звітом про оцінку майна від 20 липня 2023 року, визнано розмір матеріальних збитків, завданих позивачу внаслідок знищення житлового будинку. Відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» (підстави визначення підсудності справ судам України) суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України. Згідно приписів ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. За приписами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 наведеної статті). Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 вказаної статті). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч. 3). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Враховуючи положення ч. 4 ст. 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди. При цьому, ст. 1166 ЦК України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Частиною 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія рф проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Відомим також є той факт, що 24 лютого 2022 року рф здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Дана обставина також не підлягає доказуванню згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії рф, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження - військове вторгнення рф до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. Беручи до уваги приписи ст. 1166 ЦК України, якою визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Крім того, судом враховано, що за приписами ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. Діями з боку рф було порушено гарантоване ст. 41 Конституції України право власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Тобто, безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого Позивачам завдано шкоди, є рф. Сам факт збройної агресії рф проти України є причиною виникнення ситуації, за яким [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] понесли істотні збитки та змушені відстоювати своє порушене відповідачем право в судовому порядку. А відтак, суд вважає позов в частині стягнення з відповідача відшкодування матеріальної шкоди за знищення нерухомого майна позивачів, внаслідок військової агресії рф проти України обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в цій частині судом враховано, що рф, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією, Договір між Україною і російською федерацією про українсько-російський державний кордон, рф вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При цьому, оскільки вчинення рф з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, рф заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. РФ, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування. Аналогічну позицію щодо непоширення на рф судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України, викладено в постанові Верховного Суд від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 , а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, що згідно приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути враховано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Щодо позовної вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд дійшов таких висновків. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно з частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивачі наполягають на тому, що моральна шкода, завдана їм у результаті протиправних дій збройних сил російської федерації на території України, полягає у душевних стражданнях, яких вони зазнали у зв`язку з протиправною поведінкою щодо них самих, членів їхніх сімей та близьких родичів. Внаслідок збройної агресії Відповідачів Позивачам та їхнім родинам були заподіяні значні душевні страждання, зумовлені постійними обстрілами з мінометів, артилерії та систем залпового вогню, у результаті яких вони змушені були тривалий час перебувати у підвалах будинків та бомбосховищах, не маючи належних умов для життя, харчування та відпочинку. Позивачі та члени їхніх сімей постійно перебували у стані страху за власне життя, здоров`я та збереження свого майна. Через безперервні вибухи, обстріли та загрозу смерті вони зазнали сильного емоційного напруження, тривоги, відчаю та почуття безпорадності. Значне хвилювання, спричинене збройною агресією Відповідачів, призвело до тривалого стресового стану, періодичних нервових зривів, порушення нормального життєвого ритму та звичного способу життя Позивачів і їхніх родин, що негативно вплинуло на їхній психоемоційний стан та соціальні зв`язки. Таким чином, на переконання Позивачів, завдана їм моральна шкода виражається у глибоких душевних переживаннях, почутті страху, втрати спокою, стабільності та впевненості у майбутньому, що є прямим наслідком збройної агресії та протиправних дій військових формувань російської федерації Доведення факту заподіяння моральної шкоди досліджується в кілька етапів, зокрема, позивачі повинні довести, а суд на підставі доказів в матеріалах справи встановити заподіювача шкоди та причинно наслідковий зв`язок між діями заподіювача та моральної шкодою. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року роз`яснено судам, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. В пункті 10 зазначеної постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 у справі № 686/13212/19. Факт існування моральних страждань може бути доведений показаннями свідків, висновками експертів, письмовими доказами (наприклад, медичними довідками, висновками) та іншими документами, що підтверджують обставини, що мають значення для доказування факту заподіяння моральної шкоди, обґрунтування визначеного позивачем розміру компенсації тощо. Суд бере до уваги загальновідомий факт про перебування військ рф у Київській області, тобто про наявність потенційної можливості агресивно налаштованих громадян іншої країни заподіювати шкоду життю та здоров`ю громадян України, водночас, відповідно до міжнародних принципів судочинства та стандартів доказування суд зобов`язаний зберігати безсторонність та ухвалювати свої рішення на підставі належним чином досліджених достатніх доказів. Суд зобов`язаний у своїх рішеннях безпристрасно, беземоційно керуватися виключно вимогою закону, зберігаючи неупередженість. Враховуючи дату настання подій, на які посилаються позивачі, місце, де вони відбувалися, співпадіння відомостей у наданих позивачами доказах, а також те, що під час настання описаних позивачами подій війська країни-агресора дійсно перебували у Київській області, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивачів в частині заподіяння їм моральної шкоди внаслідок пошкодження майна, виходячи виключно з системного сукупного аналізу матеріалів та обставин справи. Отже, враховуючи вищенаведені обставини в цілому, суд дійшов висновку про доведеність заподіяння позивачам моральної шкоди внаслідок пошкодження належного їм нерухомого майна, що підтверджується відповідними доказами, суд погоджується з доведенням причинно-наслідкового зв`язку між діями військ країни-агресора та фактом заподіяння моральної шкоди позивачам та дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 67 000,00 грн., що складає 1711,00 євро на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 67 000,00 грн., що складає 1711,00 євро з рф на користь [PERSON] суд зазначає наступне. До спадкоємця переходить право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя (ч. 3 ст. 1230 ЦК України). У цивілістичній доктрині під моральною шкодою розуміються фізичні та душевні страждання, завдані фізичній особі неправомірними рішеннями діями чи бездіяльністю, якими порушуються її особисті немайнові блага або посягають на належне фізичній особі майно, а також приниження честі, гідності та ділової репутації фізичної особи. По своїй суті право на компенсацію моральної шкоди є особистим, оскільки внаслідок заподіяння моральної шкоди відбувається негативний вплив на особисті немайнові блага фізичної особи. Саме тому у ч. 3 ст. 1230 ЦК України передбачено правило, що спадкується право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя. У випадку якщо спадкодавець звернувся до суду з вимогою про компенсацію моральної шкоди й помер на стадії розгляду справи, не допускається процесуальне правонаступництво за вимогою про компенсацію моральної шкоди. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 753/15095/17. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що у позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Оскільки позивачі згідно приписів п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнені від сплати судового збору, доказів понесення інших судових витрат суду не надано, з урахуванням приписів ст. 141 ЦПК України розподіл судових витрат між сторонами не здійснюється. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial