Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

Позивач КП «Благоустрій» Черкаської міської ради, через свого представника за довіреністю Петренко Оксану Олександрівну, звернувся у Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 25.06.2019 № 706 «Про затвердження акту прийому-передачі відомчого житлового фонду житлового будинку [ADDRESS] та гуртожитку по [ADDRESS] у власність територіальної громади м. Черкаси» було вирішено затвердити акти прийомупередачі відомчого житлового фонду житлового будинку [ADDRESS] та гуртожитку по [ADDRESS] у власність територіальної громади м. Черкаси з подальшою передачею їх на баланс комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради. Згодом, рішенням Черкаської міської ради № 5-22 від 06.04.2021 «Про зміну назви комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради було перейменовано на комунальне підприємство «Благоустрій» Черкаської міської ради. Як зазначено, комунальне підприємство «Благоустрій» Черкаської міської ради є балансоутримувачем гуртожитку [ADDRESS] та прибудинкової території, згідно з рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 25.06.2019 № 706. Відповідно до вказаного вище рішення та акту прийомупередачі даний гуртожиток та прибудинкова територія передані КП «Благоустрій» у господарське відання. Позивач також вказує, що відповідно до інформації, наданої департаментом «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 08.12.2025 у кімнаті [ADDRESS] зареєстровані відповідачі та третя особа Зазначено, що відповідачі не проживають у вказаному вище житловому приміщенні з моменту реєстрації і дотепер, тобто, понад один рік з моменту їх реєстрації (прописки) без поважних причин, обов`язки по утриманню приміщення не виконують, особистих речей не має. Відтак, відповідачі не проживають в кімнаті [ADDRESS] , не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть та їх особистих речей в кімнаті немає і, взагалі, кімнатою не цікавляться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачам ніхто не чинив. Відповідно до акту опитування сусідів від 16.12.2025, № 2568 в кімнаті [ADDRESS] фактично проживає [PERSON] , [INFO] , якому згідно із Договором № 12 на надання ліжко-місця в гуртожитку для одиноких від 01.01.2008, Державним житлово-побутовим підприємством «Житлосервіс» надано в строкове, платне користування ліжко-місце в гуртожитку [ADDRESS] . 17.11.2008 [PERSON] . Житлово-побутовим підприємством «Житло сервіс» корпорації «Укрбуд» видано ордер на жилу площу (ліжко-місце) в гуртожитку для одиноких № 654, серія ОЖХ, в тому, що йому надана площа (ліжко-місце) в гуртожитку для одиноких [ADDRESS] на період роботи в даній організації. 21.11.2008 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На підставі рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 15.10.2020, № 1009 «Про включення до фонду орендованого житла та надання в оренду ліжко-місць у кімнатах гуртожитків…», було надано у найм [PERSON] , ліжко-місце, площею 6,0 кв.м у кімнаті [ADDRESS] , та 13.11.2020 між Департаментом житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради (наймодавець) та [PERSON] , укладено договір найму ліжко-місця в кімнаті [ADDRESS] . На підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 01.10.2025, №1252 між Департаментом житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради (наймодавець) та [PERSON] , укладено договір оренди комунального житла від 06.10.2025, згідно якого [PERSON] та члена його сім`ї: дружині, дочці надано в користування кімнату № [NUMBER] , жилою площею 12,0 кв.м у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] із фонду орендного житла. Зазначено, що [PERSON] фактично постійно проживає в кімнаті [ADDRESS] з моменту укладення договору найму від 01.01.2008 дотепер, зареєстрований, користується комунальними послугами та оплачує їх надання, виконує поточні ремонти в кімнаті № 305. Пунктом 2.2. зазначених Договорів, передбачено, що наймачі зобов`язались вносити щомісяця плату за отримані житлово-комунальні послуги. Відповідачі, які фактично не проживають за вказаною адресою, комунальними послугами не користуються та, відповідно, не сплачують, а рішення суду про визнання осіб (відповідачів) такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в свою чергу, може вплинути на права та обов`язки [PERSON] , в тому числі і на належне виконання умов договорів з виконавцями послуг щодо утримання гуртожитку забезпечення послугами тепло-, водо-, газо-, електропостачання. Будь-які відомості про оплату комунальних послуг відповідачами у КП «Благоустрій» відсутні. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом звернення до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач вважає належним способом захисту порушеного права. Таким чином, враховуючи, що відповідачі тривалий час не проживають в кімнаті [ADDRESS] , який на підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради переданий на баланс КП «Благоустрій» Черкаської міської ради, не сплачують комунальні послуги та не несуть будь-яких витрат на утримання вказаного житла, кімнатою не цікавляться та перешкод у користуванні даним житловим приміщенням відповідачам не чинились, підстави для збереження за ними цього житлового приміщення відсутні, тому, вважає, що є підстави для визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням. Зважаючи на викладене вище, позивач просить визнати відповідачів, які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , особами, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме кім. [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26.12.2025 позовну заяву прийнято, відкрито провадження по даній справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. Залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , Департамент житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради. Крім того, сторонам та третім особам встановлені строки для подачі заяв по справі. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю Гусаченко Д.В. підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити у повному обсязі, на підставі обґрунтування, що наведене у позовній заяві та з урахуванням доданих до неї доказів. Крім того, зазначив, що судові витрати сторона позивача залишає за собою та не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. У судове засідання відповідачі не з`явилися, хоча повідомлялися судом у встановленому законом порядку про місце, день і час розгляду справи, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання. Адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що у контексті положень п. 3 ч. 8 ст. 128, ст.ст. 223, 130, 131 ЦПК України, суд вважає, як повідомлення відповідачів належним чином. Слід також зазначити, що згідно з положеннями ст. 8 ЦПК України, інформація про рух справи є відкритою, оприлюдненою на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою можливо дізнатися необхідну інформацію щодо справи. Відзив на позовну заяву не подано. У судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] адвокат Гнатюк Г.І. просила задовольнити позовні вимоги КП «Благоустрій». Зазначила, що з 01.01.2008 і по цей час [PERSON] фактично проживає у кімнаті № [NUMBER] . В 2008 року йому було видано ордер на цю кімнату. Відповідачі у цій кімнаті ніколи не проживали, їхні речі там відсутні. Згодом [PERSON] із Департаментом ЖКК ЧМР уклав договори щодо проживання в цій кімнаті, всі комунальні послуги сплачує саме він. У судове засідання третя особа [PERSON] не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки не повідомлено. Письмові пояснення по суті позову не подані. У судовому засіданні представник третьої особи Департаменту житлово-комунального господарства Черкаської міської ради за довіреністю Василенко С.П. не заперечувала проти задоволення позову. Письмові пояснення по суті позову не подані. Справу вирішено за правилами заочного розгляду, визначеними ст.ст. 280-282 ЦПК України, за відсутності відповідачів, які повідомлялася судом у встановленому законом порядку про час, дату і місце розгляду справи та не з`явилися у судове засідання без повідомлення причин, не подали відзиву проти позову, а позивач не заперечує проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши думку представника позивача, представників третіх осіб, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, відповідно до рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 25.06.2019 № 706 «Про затвердження акту прийому-передачі відомчого житлового фонду житлового будинку [ADDRESS] та гуртожитку по [ADDRESS] у власність територіальної громади м. Черкаси» вирішено затвердити акти прийому-передачі відомчого житлового фонду житлового будинку [ADDRESS] та гуртожитку по [ADDRESS] у власність територіальної громади м. Черкаси, з подальшою передачею їх на баланс Комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинків» Черкаської міської ради. Також встановлено, що рішенням Черкаської міської ради від 06.04.2021 № 5-22 «Про зміну назви Комунального підприємства «Придніпровська служба утримання будинків» змінено найменування КП «Придніпровська СУБ» Черкаської міської ради на КП «Благоустрій» Черкаської міської ради. Крім того, цим рішенням затверджено Статут КП «Благоустрій» Черкаської міської ради. Згідно з рішенням Черкаської міської ради від 26.01.2023 №35-24 «Про затвердження Статуту Комунального підприємства «Благоустрій» Черкаської міської ради» затверджено нову редакцію Статуту КП «Благоустрій» Черкаської міської ради, відповідно до якого КП «Благоустрій» Черкаської міської ради здійснює управління майном комунальної власності, переданим на баланс, в оперативне управління чи господарське відання підприємства, а також має правомочність укладення на підставі рішення, виданого виконавчим комітетом Черкаської міської ради, договору найму жилого приміщення у будинках державного, комунального і громадського житлового фонду з наймачами громадянами, зміна та розірвання таких договорів, у порядку встановленому законодавством. З матеріалів справи вбачається, зокрема, з відповідей, наданих з Єдиного державного демографічного реєстру від 24.12.2025 у кімнаті [ADDRESS] зареєстровані наступні громадяни: [PERSON] , [INFO] з 10.10.2003, [PERSON] , [INFO] з 07.04.2006, [PERSON] , [INFO] з 11.07.2008, [PERSON] , [INFO] з 07.06.2000, а також за даними відповіді Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 26.12.2025 відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрований за вказаною адресою з 07.06.2000 і дотепер. За даними витягу з реєстру територіальної громади від 02.12.2025 та ордеру №654 від 17.11.2008, виданого ЖПП «Житло сервіс» корпорації «Укрбуд» [PERSON] як працівнику підприємства, на підставі рішення адміністрації надано право проживати у гуртожитку [ADDRESS] , де він й зареєстрований з 21.11.2008. Відповідно до акту опитування сусідів від 16.12.2025 № 2568, наданого Департаментом соціальної політики Черкаської міської ради в кімнаті [ADDRESS] фактично проживає [PERSON] з 01.01.2008. Згідно із Договором №12 на надання ліжко-місця в гуртожитку для одиноких від 01.01.2008, Державним житлово-побутовим підприємством «Житлосервіс» надано в строкове, платне користування ліжко-місце в гуртожитку [ADDRESS] . На підставі рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 15.10.2020, № 1009 «Про включення до фонду орендованого житла та надання в оренду ліжко-місць у кімнатах гуртожитків…», було надано у найм [PERSON] , ліжко-місце, площею 6,0 кв.м у кімнаті [ADDRESS] , та 13.11.2020 між Департаментом житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради (наймодавець) та [PERSON] , укладено договір найму ліжко-місця в кімнаті [ADDRESS] . На підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 01.10.2025, №1252 між Департаментом житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради (наймодавець) та [PERSON] , укладено договір оренди комунального житла від 06.10.2025, згідно якого [PERSON] та члена його сім`ї: дружині, дочці надано в користування кімнату № [NUMBER] , жилою площею 12,0 кв.м у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] із фонду орендного житла. На підставі рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 01.10.2025, №1252 між Департаментом житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради (наймодавець) та [PERSON] , укладено договір оренди комунального житла від 06.10.2025, згідно якого [PERSON] та члена його сім`ї: дружині, дочці надано в користування кімнату № [NUMBER] , жилою площею 12,0 кв.м у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] із фонду орендного житла. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] фактично постійно проживає в кімнаті [ADDRESS] з моменту укладення договору найму від 01.01.2008 дотепер, зареєстрований за цим місцем проживання, користується комунальними послугами та оплачує їх надання, виконує всі обов`язки наймача житла по утриманню житлового приміщення/кімнати, виконує поточні ремонти в кімнаті №305, враховуючи положення п. 2.2. зазначених вище договорів, за якими передбачено, що наймачі зобов`язались вносити щомісяця плату за отримані житлово-комунальні послуги. Таким чином, встановлено, що відповідачі не мешкають у вказаній вище кімнаті у гуртожитку з моменту їх реєстрації, їхніх особистих речей у кімнаті немає, добровільно вони не знялися з реєстрації за вказаною адресою. Суд вважає, що відповідачі повністю втратили зв`язок з помешканням, оплату за комунальні послуги не здійснюють, не займаються утриманням житла. Судом також не встановлено жодних обставин щодо вчинення будь-якими особами перешкод відповідачам у користуванні житлом. Крім того, відсутні об`єктивні дані вважати, що відповідачі не проживають у помешканні з поважних причин. Оскільки відповідачі не використовують жиле приміщення за цільовим призначенням, у ньому проживає інша особа на законних підставах, то позивач, враховуючи його повноваження, визначені Статутом, звернувся до суду із зазначеним позовом правомірно. Тож, між сторонами склалися житлові правовідносини, які регулюються нормами Житлового кодексу України та інших нормативно-правових актів. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені Цивільним кодексом України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 ЦК України). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009). Аналогічна позиція викладені і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 пункт 50. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008). У пункті 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995, пункт 63). За змістом статті 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Статтею 327 ЦК України передбачено, що управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Житлове законодавство покликане сприяти забезпеченню права громадян на житло, ефективному використанню та охороні житлового фонду. Завданнями житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин (ст. 2 ЖК України). Право на житло забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі (ст. 1 ЖК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЖК України, жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд. Жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється (ст. 6 ЖК України). Гарантованому ст. 9 ЖК України праву громадян на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення, кореспондує обов`язок використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення (ч. 1 ст. 10 ЖК України). Відповідно до статті 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Згідно із частиною другою статті 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Статтею 129 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою про вселення на надану жилу площу в гуртожитку. У статті 130 ЖК передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством України. Окрім відповідної глави ЖК України, зазначене питання на теперішній час регулюється Примірним положенням про користування гуртожитками, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2018 №498. Натомість це Положення не регулює відповідальність мешканців гуртожитку за порушення правил користування гуртожитками, а отже зазначене питання регулюється загальними нормами житлового законодавства, тобто ЖК України. Як встановлено судом гуртожиток по [ADDRESS] , переданий у власність територіальної громади м. Черкаси, а отже на мешканців такого гуртожитку поширюються гарантії, передбачені Законом України від 04.09.2008 № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та Законом України від 19.06.1992 № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду». Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону №2482-XII, прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК України. До відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також норми Цивільного Кодексу України (ст. 62 ЖК України). Згідно із частиною другою статті 810 ЦК України передбачено, що підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом. Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а у разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку (згідно зі ст. 72 ЖК України). Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи. Так, стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Водночас, Верховний Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи у жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Крім того, Верховний Суд у постанові №490/12384/16-ц від 24.10.2018 виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Кабінетом Міністрів України. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства України, є недійсними (ст. 61 ЖК України). Під час розгляду справи встановлено, що відповідачі не мешкають у гуртожитку більше одного року без поважних причин, їхніх особистих речей за зареєстрованим місцем проживання не має, вони не проявляли інтересу щодо житла у гуртожитку. Відповідно до договорів найму житла [PERSON] (третя особа по справі) набув на законних підставах право користування жилим приміщенням (ліжко-місцем) і фактично з цього часу (з 2008 року) у ньому проживає і на теперішній час. Слід зазначити, що незважаючи на обставини реєстрації місця проживання відповідачів за вказаною адресою, вони не надали жодних доказів щодо того, на якій саме підставі вони набули право користування кімнатою чи ліжко-місцем у спірній кімнаті гуртожитку, враховуючи статус гуртожитку на час отримання ними права користування жилим приміщенням (ліжко-місце). Також, суд звертає увагу, що відсутні докази про визнання недійсними, розірваними договорів найму, за якими [PERSON] набув право користування кімнатою (ліжко-місцем) у гуртожитку. Із заявою про збереження за відповідачами (кожним з них) місця проживання до балансоутримувача гуртожитку, тобто, КП «Благоустрій» Черкаської міської ради, вони не зверталися. Комунальні послуги відповідачі не сплачують, не беруть участі в утриманні житла тривалий час. Крім того, відповідачі та третя особа (наймач), який фактично з 2008 року проживає у спірній кімнаті, не є членами однієї сім`ї, родичами та близькими особами. Відсутні будь-які належні, допустимі та переконливі докази про те, що позивач чи інші особи, вчиняють/вчиняли дії, направлені на перешкоджання відповідачам користуватися відповідною кімнатою у гуртожитку. Також, як на думку суду, сам по собі факт реєстрації відповідачів за вказаною адресою, при відсутності їхнього бажання проживати у кімнаті, утримувати житло та відсутності поважності причин їхнього не проживання протягом тривалого часу, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Слід також зазначити, що відповідачі, ні особисто, ні через представників не подали відзив на позов та докази в обґрунтування своєї позиції, не повідомили суду про місце їхнього фактичного проживання. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для збереження за відповідачами права користування кімнатою у гуртожитку. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи думку та пояснення третіх осіб, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі. Крім того, слід зазначити, що відповідачі не скористалися правом надати свої заперечення проти позову та докази на спростування доводів та доказів, які надані позивачем, третіми особами та, які були досліджені під час розгляду справи, незважаючи на те, що тягар доказування поважності причин відсутності особи понад встановлені строки покладається на відповідача. При прийнятті судового рішення судом враховані висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 02.08.2023 у справі №761/9063/21. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду у сумі 15140грн. 00 коп., який слід залишити за позивачем, враховуючи його заяву, викладену в судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: approved