Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

03 жовтня 2025 року [PERSON] звернулася до Коломийського міськрайонного суду з заявою в якій зазначила, що [INFO] померла її рідна тітка [PERSON] , яка була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] . Після смерті тітки відкрилася спадщина на належне їй майно до складу якого входять земельні ділянки. На момент смерті [PERSON] була зареєстрована в будинку одна, але фактично з нею мешкала заявниця, яка здійснила її поховання та взяла під нагляд спадкове майно. З метою оформлення спадщини після смерті тітки, [PERSON] в 2025 році звернулася до нотаріуса, який, вивчивши надані нею документи, вказав, що нею був пропущений строк на прийняття спадщини і адреса її реєстрації відрізняється від адреси реєстрації спадкодавиці. На цих підставах спадкоємиці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Заявниця вказує, що дійсно не була зареєстрована з [PERSON] за однією адресою, однак фактично постійно проживала разом з нею до дня її смерті. Оскільки заяву про відмову від спадщини вона не подавала, то в розумінні положень ч.3 ст. 1268 ЦК України [PERSON] вважає себе такою, що прийняла спадщину. Вказуючи на те, що переоформлення спадкового майна без надання нотаріусу рішення суду є неможливим, просила встановити факт її постійного проживання зі спадкодавицею на час відкриття спадщини за адресою реєстрації тітки, як такий, що матиме для неї юридичне значення, оскільки підтвердить прийняття нею спадщини. Ухвалою суду від 06.10.2025р. у справі за заявою [PERSON] було відкрито провадження. Витребувано у приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Галайчук О.Л. належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В судовому засіданні [PERSON] заявлені вимоги підтримала та пояснила, що [PERSON] була її рідною тіткою. Вона була одинокою, чоловіка та дітей не мала. Заявниця народилася в будинку, в якому мешкала тітка, а потім виїхала на навчання і роботу, але в 1992 році разом з чоловіком повернулася до вказаного будинку та стала проживати разом з тіткою, хоча місце проживання [PERSON] зареєстровано в [ADDRESS] . Вказана квартира була отримана за обміном, але фактично в ній заявниця не проживала. З [PERSON] заявниця мала спільний побут та бюджет, разом вели домашнє господарство, тримали корову, якою здебільшого займалася [PERSON] , а [PERSON] разом з чоловіком обробляли город, виконували робот по господарству, побутові роботи, сплачували комунальні платежі. Також спільними зусиллями вони робили поточний ремонт в будинку та його перепланування, для спільного користування придбали новий холодильник та газову плиту. В 1997 тітка перенесла операцію на оці, мала онкологічне захворювання. В 2005 році за ініціативою тітки між ними було укладено договір довічного утримання за умовами якого [PERSON] повинна була її доглядати та утримувати, а за це отримувала у власність будинок, в якому вони мешкали. В 2011 році тітка померла у віці 80 років. В останній час вона сильно хворіла. Заявниця завжди допомагала тітці, оскільки інших родичів у неї не було. Поховання також здійснила [PERSON] за свої кошти. Після цього, оформленням спадщини вона не займалася і до нотаріуса з даним питанням звернулася лише в 2025 році. Але у вчиненні нотаріальних дій їй було відмовлено через пропуск строку на прийняття спадщини. Відтак, зазначила, що встановлення факту постійного проживання зі спадкодавицею необхідно їй для оформлення спадщини на інше нерухоме майно, яке належало спадкодавиці, а саме земельних ділянок. Представник заявниці [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги також підтримав та просила суд їх задовольнити з підстав зазначених в заяві. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, 11.12.2025р. представник Печеніжинської селищної ради Варчук Іванна подала до суду письмове клопотання в якому просила розглянути справу за її відсутності. Проти задоволення заявлених вимог не заперечують. Заслухавши пояснення заявниці та її представника, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народилася [INFO] в с-щі. Печеніжин, Коломийського району, Івано-Франківської області. Її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . 25 серпня 1984 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народилася [INFO] в с-щі. Печеніжин, Коломийського району, Івано-Франківської області. 06.05.2005 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання. Договір посвідчений приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Досин Н.Ф. За умовами договору [PERSON] передала у власність [PERSON] належний їй житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] , взамін чого [PERSON] зобов`язалася надавати відчужуватці [PERSON] довічне матеріальне забезпечення у вигляді харчування, одягу, догляду, необхідної допомоги. Зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] слідує, що [PERSON] померла [INFO] в с-і Печеніжин, Коломийського району, Івано-Франківської області, актовий запис № 22, складений Печеніжинською селищною радою. В довідці №379 від 08.07.2025р., виданій Печеніжинською селищною радою Коломийського району Івано-Франківської області вказано, що [PERSON] належали приватизовані земельні ділянки згідно: Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 839242 від 04.09.2008р.; Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 839171 від 04.09.2008р.; Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 839010 від 04.09.2008р.; Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 839380 від 04.09.2008р., що знаходяться в с-щі. Печеніжин, Коломийського району Івано-Франківської області. З вищевказаної довідки також слідує, що заповіт від імені [PERSON] виконкомом Печеніжинської селищної ради не посвідчувався. Згідно наданих суду матеріалів спадкової справи №66/2025, [PERSON] 02.07.2025р. звернулася до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Галайчук О.Л. з заявою, в якій просила видати їй свідоцтва про право на спадщину після смерті її рідної тітки [PERSON] на земельні ділянки, площею 0.07 га., 0.02501 га., 0.19 га., 0.1587 га. Та 0.2127 га., що розташовані на території Печеніжинської селищної ради, Коломийського району Івано-Франківської області. Листом від 04.07.2025р. № 196/02-14 приватний нотаріус Галайчук О.Л. повідомила заявницю, що відповідно до ст. 1265 ЦК України вона є спадкоємицею п`ятої черги за законом після смерті своєї тітки [PERSON] та згідно ст. 1270 ЦК України повинна була подати заяву про прийняття спадщини протягом 6 місяців з моменту смерті спадкодавиці, а саме, оскільки спадкоємиця не була зареєстрована з померлою на день смерті, вона повинна була звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини до 25 вересня 2011р. Так як строк для прийняття спадщини був пропущений, нотаріус не вправі прийняти заяву про прийняття спадщини, а тому рекомендувала [PERSON] звернутися до суду. Отже, зібрані та досліджені у справі письмові докази підтверджують, що заявниця, як спадкоємиця за законом, претендуючи на спадкове майно покійної тітки, намагалася у визначеному законодавством порядку оформити свої спадкові права в нотаріуса. Проте, отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла, що мало наслідком її подальше звернення до суду задля встановлення факту постійного проживання з спадкодавицею на момент відкриття спадщини, який необхідний для підтвердження прийняття нею спадщини та повторного звернення до нотаріальної контори. Досліджуючи обґрунтованість та доведеність заявлених вимог, суд виходить з наступних норм права та встановлених обставин. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Стаття 1216 ЦК України визначає спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частинами 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України). При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013). Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини в такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Згідно відмітки в паспорті громадянина України серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] з 12.06.2011р. зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . До цього часу, тобто і на момент відкриття спадщини (25.03.2011р.), як пояснила заявниця в судовому засіданні, вона була зареєстрована в [ADDRESS] . Вказане узгоджується зі змістом довідки №379 від 08.07.2025р., виданій Печеніжинською селищною радою, в якій зазначено, що [PERSON] на момент смерті була зареєстрована в [ADDRESS] . Разом з нею ніхто зареєстрований не був, але фактично разом з нею проживала [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] , [PERSON] здійснила її поховання та взяла під охорону майно померлої, сплачувала на нього податкові платежі. Підтвердженням даних обставин також є покази свідків [PERSON] , яка в судовому засіданні пояснила, що вона проживає в [ADDRESS] . По сусідству з нею в будинку [ADDRESS] з 1992 року проживає [PERSON] . До 2011 році заявниця проживала у вказаному будинку разом зі своєю тіткою [PERSON] , оскільки остання була одинокою людиною та потребувала допомоги. В зв`язку з цим, [PERSON] разом зі своєю сім`єю переїхала та стала постійно проживати з нею, доглядала, готувала їй їсти, возила в лікарню, вела спільне господарство. Також свідок зазначила, що часто приходила до них в гості та бачила, що в заявниці з тіткою був спільний побут та бюджет, вони проводили в будинку ремонті роботи, спільно придбавали техніку та інші речі побутового вжитку. Про факт спільного проживання заявниці та спадкодавиці також свідчать умови договору довічного утримання, укладеного 06.05.2005р., за яким [PERSON] , як набувачка нерухомого майна, зобов`язана довічно забезпечувати відчуважа [PERSON] , у вигляді забезпечення її житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваному будинку, здійснення догляду та необхідної допомоги, надання побутових послуг. Вказаний договір розірваний не був, що свідчить про належне виконання набувачкою взятих на себе зобов`язань, виконувати які вона могла лише проживаючи разом з [PERSON] . Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, дослідивши представлені докази, суд дійшов висновку про підтвердження ними факту постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини. З огляду на викладене, суд задовольняє заяву в повному обсязі, оскільки встановлення даного факту породжуватиме для заявниці юридичні наслідки, від яких залежить її майнові права на спадщину. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved