Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Покликаючись на те, що розмір аліментів за рішенням суду на утримання дитини є таким, що не забезпечує потреби дитини, позивачка просить суд ухвалити рішення, яким змінити спосіб стягнення аліментів та їх розмір, що був визначений рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26.08.2014 року, стягнувши з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частину з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Провадження у справі було відкрито 23.12.2025 р., справа призначалася до розгляду на 09.02.2026 року. В судове засідання позивачка не з`явилася. Згідно до поданої заяви позов підтримує та просить справу розглядати без її участі. В разі неявки відповідача не заперечує щодо можливості проведення заочного розгляду справи. Відповідач не з`явився у судове засідання. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Крім того, на веб-сайті суду розміщується список справ, що призначені судом до розгляду, і така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідач мав можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторони не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без його участі. Відзив на позов до суду не подав. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України"). Суд вважає, що така поведінка відповідача свідчить про те, що він не має інтересу до справи. Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17). Судова повістка повернулася з відміткою «доставлено». Тобто відповідач є належним чином повідомлений про дату і час розгляду справи. Як зазначається у Постанові ВП ВС від 12 грудня 2024 року у справі № 990SСGС/20/24, ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та своєчасного (без невиправданих зволікань) розгляду і вирішення справи. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін чи учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Суд вважає, що справу можливо розглянути на підставі наявних доказів, участь сторін у справі не є обов`язковою. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості проведення заочного розгляду справи. Дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Обставини, встановлені судом. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26.08.2014 року у справі №570/3957/14-ц було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. Суд ухвалив рішення, яким стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , дочки [PERSON] , [INFO] , дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/2 частини заробітку (доходу) батька, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно починаючи з 04 серпня 2014 року і до повноліття дітей. Рішення суду в межах стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання. Двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , досягнули повноліття. Норми законодавства щодо позову про зміну способу стягнення аліментів та їх збільшення. За положеннями ст. 180 Сімейного кодексу України (далі СК України), батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно Сімейного законодавства України, обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Закон не передбачає яких-небудь спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей. Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Зі змісту наведених законодавчих приписів слід дійти висновку, що Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження, стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим їх здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Саме такий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року, винесеній за результатами розгляду справи №6-143цс13 за заявою про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року № 2402-ІІІ, такий визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, основні засади державної політики у цій сфері ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини, та з метою забезпечення прав дитини на такі умови життя, які будуть достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року № 2402-ІІІ кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини 3 статті 183 ЦПК України якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. У даному випадку позивачка звернулася з позовом до суду, визначивши його назву «про збільшення розміру аліментів на дитину», а не з позовом про визначення розміру аліментів на іншу дитину, яка досягла повноліття. Проте позивачка визначила у своєму позові предмет позову, зазначивши, що просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини, яка не досягла повноліття, в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходів), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, ти самим, по суті, звернулася з позовом про визначення розміру аліментів на іншу дитину, яка не досягла повноліття. Висновки суду. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, ч. 1 ст. 5 ЦПК України. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26.08.2014 року у справі №570/3957/14-ц було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, та суд ухвали рішення, яким стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , дочки [PERSON] , [INFO] , дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/2 частини заробітку (доходу) батька. Позивачка просить визначити розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача, збільшивши їх розмір до 1/4 частини на одну дитину. У даному випадку відсутні підстави для зміни способу стягнення аліментів, оскільки не має місце зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки. При розгляді справи були встановлені підстави для задоволення позову. Як зазначається у постанові ВП ВС від 20.06.2023 року у справі № 554/10517/16-ц (п.7.47) Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Позивачка визначила у своєму позові предмет позову, зазначивши, що просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини, яка не досягла повноліття, в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходів), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, ти самим, по суті, звернулася з позовом про визначення розміру аліментів на іншу дитину, яка не досягла повноліття. Суд допускає негайне виконання рішення про зміну розміру аліментів - у межах суми платежу за один місяць (пункт 1 частини першої статті 430 ЦПК України). Відповідно до ч.9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). У даному випадку суд вважає за можливе застосувати аналогію закону, оскільки правовідносини щодо стягнення аліментів, зміни розміру аліментів, визначення розміру аліментів на іншу дитину, яка не досягла повноліття, є подібними. Судові витрати. За змістом ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. За положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Оскільки позивачка була звільнена від сплати судових витрат, позов був задоволений частково, то судові витрати у розмірі 605 грн. 60 коп. повинні бути стягнуті з відповідача на користь держави. Суду не були надані докази того, що відповідач звільнений від сплати судових витрат.

Outcome: approved