Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення проживання на території України. Свою заяву заявник мотивує тим, що він є особою, яка була громадянином СРСР, однак після розпаду Радянського союзу з невідомих причин не отримав паспорт громадянина України. 01.08.2025 року він звернувся до Відділу оформлення документів ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області щодо оформлення та видачі паспорта громадянина України, однак 24.09.2025 року отримав відмову у зв`язку із тим, що йому необхідно пройти процедуру встановлення належності до громадянства України. Згідно відповіді ЦМУ ДВМ у м.Києві та Київській області від 13.10.2025 року, йому було відмовлено у видачі паспорта громадянина України у зв`язку із відсутністю документального підтвердження факту постійного проживання на території України до 24.08.1991 року. Як зазначає заявник, він не має паспорт громадянина СРСР, однак має свідоцтво про закінчення школи, технікуму, трудову книжку та військовий квиток, які підтверджують факт його проживання на території України до 24.08.1991 року, що, на його думку, дає достатньо підстав для задоволення його заяви, що є необхідним для отримання паспорта громадянина України та підтвердження факту належності до громадянства України. Посилаючись на викладене, заявник просить задовольнити його вимоги. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 17.12.2025 року відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження та призначено судовий розгляд. 28.01.2026 року до суду надійшли письмові пояснення представника заінтересованої особи Білоруцького В.М.., в яких він посилається на нормативні акти, які просить врахувати при ухваленні судового рішення. В судовому засіданні заявник заяву підтримав та просив про її задоволення. Представник заінтересованої особи Островська О.Ю. проти задоволення заяви не заперечувала. Заслухавши пояснення учасників судового розглядуДослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, заявник народився [INFO] у м.Києві, що підтверджується копією свідоцтва про народження від 07.03.1968 року. Згідно відповіді Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування особи Подільської районної в м.Києві державної адміністрації, заявник [PERSON] , [INFO] , та копії картки реєстраційного обліку (картка прописки № 16), значився зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 05.02.1985 року по 18.08.1987 року та з 15.06.1989 року по 14.09.1993 року. 30.09.1993 року заявник зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується даними Реєстру територіальної громади м.Києва. Відповідно до свідоцтва про восьмирічну освіту, виданого 10.06.1983 року, заявник навчався у середній школі № [NUMBER] з виробничим навчанням Подільського району м.Києва. 26.02.1987 року заявник закінчив Ірпінський індустріальний технікум, у якому навчався з 1983 року, про що свідчить диплом серії [NUMBER] від 26.02.1987 року. Згідно військового квитка заявника серії [NUMBER] , виданого [INFO] 05.07.1987 року, заявник проходив військову службу з 09.06.1987 року по 17.05.1989 року. Згідно трудової книжки заявника серії [NUMBER] , заведеної 18.06.1986 року, заявник працював у НДІ електромеханічних приладів з 04.07.1989 року по 02.08.1991 року. З матеріалів справи також вбачається, що заявник звертався до ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області із заявою щодо видачі паспорта громадянина України. Листом № І-1185/6/8010-25/8010.4-25 /2655-25 від 13.10.2025 року ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області заявнику повідомлено, що архівна картка прописки форми № 16 про його реєстрацію у м.Києві станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року не є документом, який у встановленому порядку передається на зберігання до Державного архіву та не може слугувати документальним підтвердженням факту його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року чи проживання на території України станом на 13.11.1991 року, натомість, належним чином засвідчена копія цього документу може слугувати одним з аргументів для суду під час винесення рішення про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року чи факту проживання на території України станом на 13.11.1991 року. Цим листом також повідомлено, що за результатами проведеної перевірки ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області вважає, що заявник має право на встановлення належності до громадянства України відповідно до п.1 або п.1 частини першої статті № ЗУ «Про громадянство України». Згідно з частиною першою статті 3, статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право за захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій ст. 8, ст. 21, ч. 1 ст. 24 Конституції України. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності не оспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (ч. 2 ст. 293 ЦПК України). За приписами ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Отже, законом передбачена можливість встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти проживання, що можуть мати значення для виникнення права особи на набуття громадянства України. Факт постійного проживання встановлюється прямими доказами - довідками про прописку/реєстрацію місця проживання, і непрямими - документами про навчання, проходження військової служби, довідки з медичних установ, документи на підтвердження факту внесення органом внутрішніх справ України напису «громадянин України», архівні довідки, витяги та копії з особових справ із збереженою ксерокопією паспорта та фотографіями, будь-які інші документи із органів державної влади, підприємств, організацій на підтвердження фактів біографії заявника, різними свідоцтвами, довідками та іншими документами. Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом. Пунктом 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі Порядком), затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 (з подальшими змінами), визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту; в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України. Стаття 1 Закону України «Про громадянство України» дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Однак, згідно зі статтею 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Статтею 6 Закону України «Про громадянство України» визначено, що громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки, є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 522/9243/20 та від 09 вересня 2022 року у справі № 521/14469/20. Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» та Порядку, заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують постійне проживання на території України до 24 серпня 1991 року, або рішення суду. Пунктом 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки, або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Згідно із частиною першою ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи наведені положення чинного законодавства, юридичне значення має саме факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України 24.08.1991 року або на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 13.11.1991 року. Звертаючись із заявою про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, заявником надано суду наступні докази: копія свідоцтва про народження заявника; копія свідоцтва про закінчення школи; копія диплому; копія трудової книжки; копія військового квитка; копія відповіді Подільської районної у місті Києві державної адміністрації; відповіді ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області. Суд, вивчивши заяву [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вважає, що встановленими у справі обставинами та наданими заявником доказами у сукупності підтверджено факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року, тому заяву [PERSON] слід задовольнити і встановити юридичний факт постійного проживання заявника на території України до 24 серпня 1991 року. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного враховуючи, що даний факт має для заявника юридичне значенню, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved