Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Виконавчий комітет Кам`янець-Подільської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що є основним квартиронаймачем відносно квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Квартира перебуває у комунальній власності та не приватизована. У зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі, проте фактично вони у квартирі не проживають понад 10 років, не беруть участь у витратах на утримання квартири, сплати комунальних послуг, не підтримують житло у належному стані. Формальна реєстрація місця проживання Відповідачів в Квартирі створює для Позивача істотні незручності та ускладнення щодо користування Квартирою та оплати комунальних послуг. У зв`язку із чим просить визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 08 жовтня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 03 грудня 2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, до початку судового засідання її представник подав заяву, в якій просить справу розглядати в їх відсутності, позов підтримує, не заперечує проти проведення по справі заочного розгляду. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час був повідомлений належним чином. Представник третьої особи Виконавчий комітет Кам`янець-Подільської міської ради подав клопотання, в якому просить справу розглядати без його участі, при винесені рішення покладається на думку суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] є квартиронаймачем квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Квартира не приватизована. Згідно витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 3059/04-09 від 20.09.2024 року, у квартирі значаться зареєстрованими: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . (а.с. 6) Відповідно до розпорядження міського голови від 03 квітня 2025 року № 189-р в зв`язку із смертю основного квартиронаймача [PERSON] , особовий рахунок по квартирі [ADDRESS] , було переоформлене на позивача із складом сім`ї 7 чоловік. (а.с. 7) [PERSON] , [PERSON] не проживають в житловому приміщенні без поважних причин більше десяти років , речей відповідачів в квартирі немає про що комісією КП «УК «Господар» складено Акти про проживаючих осіб в житловому приміщенні від 14.10.2024 року, 15.01.2025 року. (а.с. 8, 9) Реєстрація відповідачів в спірній квартирі порушує права позивача на користування житловим приміщенням. Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК - УРСР) передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі статтею 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмові згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Відповідно до ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При задоволенні позову суд враховує, що відповідачі не проживають в даній квартирі більше 10 років , речей відповідачів в даній квартирі немає , позивач не створював відповідачам перешкод у проживанні в жилому приміщенні, а саме квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При вирішенні спору суд враховує, що спірна квартира є неприватизована і знаходиться в комунальній власності, а відповідно до п.п.5 п. «б» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих повноважень виконавчих комітетів міських рад в галузі житлово-комунального господарства є облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням, тому Виконавчий комітет Кам`янець-Подільської міської ради є належною третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог . На підставі викладеного, ст.ст. 258 - 260, 263 - 265, 280, 282 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved