Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] звернувся до суду з позовом про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову представник позивачки зазначив, що позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 03 липня 2015 року до 04 червня 2024 року. Шлюб розірвано за рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] . 05 травня 2025 року позивачка уклала новий шлюб з [PERSON] , змінивши прізвище на " [PERSON] ". З 2022 року син [PERSON] проживає разом з позивачкою та її новим чоловіком за адресою: [ADDRESS] , де створено всі необхідні умови для його виховання, навчання, розвитку та оздоровлення. З 2016 року відповідач не піклується про свого сина, не цікавився його життям, не надсилав коштів на його утримання, не телефонував і не намагався іншим чином підтримувати зв`язок з дитиною. З 2022 року позивачці не відоме місце перебування відповідача. Таким чином, відповідач повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, чим фактично покинув дитину та позбавив її батьківського піклування. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив задовольнити позов, посилаючись на обставини, викладені в ньому. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, не повідомила суд про причини неявки. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, не повідомив суд про причини неявки, своїм правом на подачу відзиву на позов в порядку ст. 178 ЦПК України не скористався. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Куп`янської міської ради Харківської області Краснокутська О.П. в судовому засіданні вважала за можливе позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина. Представник третьої особи - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації в судове зсідання не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у відповідності до ст. 181 ЦПК України своїм правом подання пояснення щодо позову не скористався. За наявності одночасного існування умов, передбачених положеннями ст. 280 ЦПК України, суд вважав можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою суду від 02.09.2025 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13.11.2025 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Суд, заслухавши пояснення представників позивачки та третьої особи - Служби у справах дітей Куп`янської міської ради Харківської області, перевіривши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дворічанського районного управління юстиції у Харківській області 03.07.2015 р. Рішенням Основ`янського районного суду м. Харкова від 02.05.2024 р. розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідок № № 3003-5003394040, 3003-5003394054 від 09.08.2024 р. позивачку [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] взято на облік внутрішньо переміщеної особи за адресою [ADDRESS] . Між позивачкою [PERSON] та [PERSON] 05.05.2025 укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] , виданого Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 05.05.2025 р. Згідно висновку Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 24.12.2025 р. визнано доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] . Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 р., яка була підписана Україною 21.02.1990 р., ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991 р. і набула чинності для України 27.09.1991 р., яка в силу Конституції України та положень ст. 13 СК України є частиною національного сімейного законодавства України визнаний принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини; батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України). Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані турбуватися про здоров`я дитини, його фізичний, духовний розвиток. Статтею 164 СК України передбачений вичерпаний перелік правових підстав позбавлення особи батьківських прав. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 17 вищезазначеної постанови передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Верховний Суд у постанові від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18 наголосив, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. В силу ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд критично оцінює висновок Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 24.12.2025 р. про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , оскільки при складанні висновку не були з`ясовані належним чином усі суттєві обставини, у висновку не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських права, а також позитивного впливу такого рішення на інтереси малолітнього [PERSON] . Як убачається з висновку, [PERSON] у своїх поясненнях повідомила, що батько дитини мав проблеми з алкоголем, розпускав руки, на початку війни вона переїхала з сином до м. Києва, вимушена була звернутись до суду з позовом про розірвання шлюбу з тих підстав, що відповідач [PERSON] змінив громадянство на російське та виїхав за межі України. Суд враховує, що такий висновок служби у справах дітей складено лише за поясненнями самої позивачки [PERSON] , жодних письмових доказів позивачкою та її представником в обґрунтування наведених у висновку обставин не надано. Такий висновок для суду має рекомендаційний характер, не містить інформації, яка об`єктивно характеризує відповідача [PERSON] як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, а також не містить оцінки можливим причинам ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків. У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Частиною 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. У справах про позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом (див. пункти 31, 34), з урахуванням підходів Верховного Суду (пункти 34, 41-42) закріплений стандарт «достатніх та переконливих доказів», який означає, що докази, надані стороною, повинні бути достатніми для переконання суду у наявності підстав для позбавлення батьківських прав. Цей стандарт доказування є вищим, ніж «вірогідність доказів» (постанова Верховного Суду від 30 вересня 2025 року у справі № 594/837/24). Матеріали справи та встановлені в судовому засіданні обставини не підтверджують, що відповідач [PERSON] не відповідає вимогам, необхідним для виховання свого сина, або що він заподіював йому шкоду та становив загрозу для здоров`я та його розвитку. Матеріали справи не містять доказів, що до відповідача вживались попереджувальні заходи з метою зміни поведінки по відношенню до дитини. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що у судовому засіданні достовірно не встановлено, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та матеріальному утриманню дитини, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, не проявляє батьківської турботи, лише сама по собі констатація факту ухилення відповідача від виконання ним своїх обов`язків по вихованню неповнолітнього сина не є достатньою і безумовною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. При цьому суд враховує, що позивачка разом с сином залишила своє постійне місце проживання у м. Куп`янську, Харківської області, є внутрішньо переміщеною особою, позивачкою не доведено, що відповідач обізнаний про місце проживання свого сина [PERSON] за місцем взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Таким чином, позивачкою не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, також не надано доказів, у чому саме полягає захист інтересів дитини при позбавленні батька батьківських прав. З огляду на наведене, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом до батьків, суд приходить до висновку, що на теперішній час відсутні підстави для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо його сина [PERSON] , позивачем не доведено обставин, на які вона посилалась в обґрунтування позову, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку з необґрунтованістю.

Outcome: dismissed