Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «УКРСПИРТ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 20.11.2019 по 15.01.2025 він знаходився в трудових відносинах з ДП «УКРСПИРТ», перебував на посаді заступника директора ДП «УКРСПИРТ». 15.01.2025 за власним бажанням був звільнений, що підтверджується наказом про звільнення № 3-к. Виплата всіх належних сум в день звільнення та по день подання позову до суду відповідачем не здійснена. Відповідач має заборгованість по виплаті заробітної плати в суму 836231,29 грн. Підтвердженням факту існування заборгованості є довідка ДП «УКРСПИРТ» № 1.11-7/22 від 15.01.2025, за підписом в.о. директора [PERSON]. та в.о. головного бухгалтера Рисинець С.В. ДП «УКРСПИРТ» зобов`язано виплатити [PERSON] нараховану та невиплачену заробітну плату в день звільнення. Виплата всіх належних сум в день звільнення та по даний час ДП «УКРСПИРТ» не проведена в зв`язку з відсутністю у підприємства фінансової можливості. Між ДП «УКРСПИРТ» та [PERSON] відсутній спір щодо наявності та розміру заборгованості по заробітній платі. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України. Постановою Дніпровського районного суду м.Києва від 23.04.2025 № 755/5367/25 в.о. директора ДП «УКРСПИРТ» [PERSON] визнано винним у невиплаті заробітної плати звільненим працівникам. Згідно довідки ДП «УКРСПИРТ» від 15.01.2025 № 1.11-7/23 про доходи, за підписом керівника [PERSON] та головного бухгалтера Рисинець С. , середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 2088 грн 35 коп. У зв`язку з викладеним позивач просить суд стягнути з ДП «Укрспирт» на користь позивача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільнені за період з 16.01.2025 по 16.07.2025 суму 271511,50 грн = 130 робочих днів х 2088,55 грн - середньоденна заробітна плата. Ухвалою суду від 29.07.2025 у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. 29.09.2025 позивач подав до суду додаткові пояснення по справі. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Позивач в позовній заяві просив проводити розгляд справи без його участі. Від відповідача відзив на позов не надходив до суду. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав. При цьому, позивач при поданні позову подавав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. З 20.11.2019 по 15.01.2025 [PERSON] знаходився в трудових відносинах з державним підприємством спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «УКРСПИРТ», на час звільнення перебував на посаді заступника директора ДП «УКРСПИРТ», що підтверджується відомостями про роботу з трудової книжки [NUMBER] . 15.01.2025 позивач був звільнений з роботи у зв`язку з виходом на пенсію (ст. 38 КЗпП України), згідно Наказу № 3-к. Заборгованість по заробітній платі ДП «УКРСПИРТ» перед [PERSON] станом на 15.01.2025 та на даний час з урахуванням утримання ПДФО та військового збору становить 836231 грн 29 коп. Підтвердженням факту існування заборгованості є довідка ДП «УКРСПИРТ» № 1.11-7/22 від 15.01.2025, за підписом в.о. директора [PERSON]. та в.о. головного бухгалтера Рисинець С.В. Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09.09.2025 було задоволено позов [PERSON] до державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «УКРСПИРТ» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Стягнуто з державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «УКРСПИРТ» на користь [PERSON] заробітну плату за період з січня 2024 року по січень 2025 у розмірі 836231,29 грн. Відповідно до правової позиції, викладеній у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КУпП у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. З матеріалів справи беззаперечно встановлено, що державне підприємство спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «УКРСПИРТ» не погасило заборгованість перед позивачем, фактично з ним не розрахувалося. Стаття 43 Конституції України регламентує, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. За змістом частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Стаття 94 КЗпП України визначає термін «заробітна плата» - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має бути здійснений відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Згідно із п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивач зазначив, що середній заробіток за час затримки у виплаті заробітної плати за період з 16.01.2025 по 16.07.2025 становить сума 271511,50 грн. Згідно із довідки про доходи від 15.01.2025, виданою ДП «УКРСПИРТ», визначено, що середньоденна заробітна плата працівника, а саме [PERSON] з розрахунку на 1 робочий день, становить 2088,35 грн. Отже, кількість днів прострочення за період з 16.01.2025 по 16.07.2025 складає 130 робочих днів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за цей період становить 271511,50 грн = (130 х 2088,35 грн). Відповідачем не надано до суду доказів на спростування розрахунку, наведеного позивачем або належного виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09.09.2025 по справі № 361/1758/25. Отже з аналізу статей 116 та 117 КЗпП України, вбачається, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені ст. 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Таким чином з наведених норм матеріального права можна дійти до висновку про те, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Разом із тим, встановлений ст. 117 КЗпП України правовий механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Суд нагадує, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у таких правовідносинах працівник також має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, а тому необхідно стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в розмірі 271511,50 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачений під час подання позовної заяви до суду судовий збір у розмірі 2174,10 грн, оскільки позов задоволено повністю.

Outcome: approved