Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

Позивач [PERSON] у грудні 2025 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою, в якому просить визначити порядок користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , шляхом виділення їй, [PERSON] , в користування 2/3 частки земельної ділянки під житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, що складаються з житлового будинку літ.А-1, поверх 1, номер відокремлених груп приміщень 2, номер приміщення ІІ сіни (площа 13,4 кв.м), 1- кімната (площа 28,2 кв.м), 2 кухня (площа 11,7 кв.м), 3 кімната (площа 15,2 кв.м), сарай літ.Б, вбиральня літ.Ж, огорожа №1. В обґрунтування вимог позивач зазначила, що вона є власником 2/3 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину №463 від 13.10.2022 року та договору дарування частки в праві власності на будинок від 28.11.2024 року. Співвласниками іншої 1/3 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] , є відповідач [PERSON] та відповідач [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину. Виділ в натурі належній їй на праві власності частки нерухомого майна необхідний для того, щоб вона могла повноцінно користуватися своїм нерухомим майном як власниця, має намір виготовити документи для приватизації земельної ділянки під належною їй частиною домоволодіння, присвоїти кадастровий номер земельної ділянки та номер своєї частки будинку з господарськими будівлями і спорудами. Рішенням Шевченківського районного суду міста Полтави позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виділ частки майна в натурі було задоволено. Виділено [PERSON] у власність як окрему одиницю об`єкту нерухомості, частку спільного майна, яка становить 2/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , що складаються з житлового будинку літ.А-1, поверх 1, номер відокремлених груп приміщень 2, номер приміщення ІІ сіни (площа 13,4 кв.м), 1- кімната (площа 28,2 кв.м), 2 кухня (площа 11,7 кв.м), 3 кімната (площа 15,2 кв.м), сарай літ.Б, вбиральня літ.Ж, огорожа №1. Визнано за [PERSON] право власності на виділене нерухоме майно, як на самостійний об`єкт права власності. Припинено право спільної часткової власності між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з цим позивачу видається необхідним звернення до суду із даною позовною заявою про визначення порядку користування земельною ділянкою, на якій розташовано будинок [ADDRESS] . Позивач [PERSON] до суду не з`явилася, в наданій заяві просить про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилася, в наданій заяві просить про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилася, в наданій заяві просить про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає. Суд вважає можливим, у відповідності до положень ст.211 ЦПК України, розглянути справу у відсутність учасників справи на підставі наявних в матеріалах справи даних і доказів. Фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Ухвалою суду від 11.02.2026 року відмовлено у прийнятті визнання відповідачами [PERSON] , [PERSON] позову та продовжено судове засідання. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 2/3 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину №463 від 13.10.2022 року та договору дарування частки в праві власності на будинок від 28.11.2024 року. Згідно з позовом, співвласниками іншої 1/3 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] , є відповідач [PERSON] та відповідач [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину. Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка сторонами не приватизована і позивач має лише намір виготовити документи для приватизації земельної ділянки під належною їй частиною домоволодіння. Фактично виділ часток співвласників домоволодіння в натурі не проводився. Більше того, позивач взагалі не зазначає в позові розмір земельної ділянки, не посилається на будь-які технічні документи з цього приводу. Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Таким чином, спірна земельна ділянка належить територіальній громаді та є комунальною власністю. Відповідно до норм Земельного кодексу громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах не більше 0,25 гектара, в селищах не більше 0,15 гектара, в містах не більше 0,10 гектара (стаття 121 Земельного кодексу України). Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Загальний порядок одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації врегульовано статтею 118 Земельного кодексу України. За змістом вказаної статті (п.6-11)громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186 ЗК України. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Позивач у позовній заяві наголошує на тому, що вона має на меті приватизувати земельну ділянку, присвоїти їй кадастровий номер. Проте, жоден орган влади рішень з цих питань не приймав. Чинним законодавством передбачений чіткий порядок для виділення земельної ділянки під будинком у власність, який передбачає декілька етапів: звернутися до органу місцевого самоврядування з заявою, отримати дозвіл, розробити технічну документацію, зареєструвати земельну ділянку та право власності. Більш того, законодавством передбачена можливість оскарження рішення органу місцевого самоврядування до суду в разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання. З доказів, наданих позивачем, вбачається, що позивач не зробила вищеперерахованих дій для отримання земельної ділянки, а вирішила звернутися до суду. Позивач не посилається на те, що існує спір з відповідачами щодо користування земельною ділянкою. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачі не порушували права позивача щодо виділення земельної ділянки у користування. Більш того, суд не може підміняти інші органи, уповноважені законом вирішувати питання оформлення прав землекористування відповідно до статей 122, 123 ЗК України, оскільки це порушує принцип розподілу влади та компетенції між органами державної влади. Суд є правозастосовчим органом і не може приймати рішення, які належать до компетенції інших державних органів. Позивачу для реалізації свого права необхідно виконати вимоги закону, який встановлює порядок передачі земельної ділянки державної чи комунальної власності у власність або користування. І тільки в разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання, оскаржити таке рішення до суду. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed