Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

І. СУТЬ СПРАВИ Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (далі ТзОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося із позовом до [PERSON] та просило стягнути із останньої заборгованість в загальній сумі 31 000 грн. У обґрунтування заявленого ТзОВ «ФК «ЄАПБ» повідомило, що [PERSON] уклала із первісним кредитором Товариством з обмеженою відповідальністю «АВАНС КРЕДИТ» (далі ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ») договір позики на підставі якого відповідачка отримала кредитні кошти та зобов`язалася повернути їх у строки, обумовлені кредитним договором. У подальшому право вимоги за цим договором перейшло до позивача. Разом із тим, [PERSON] самоусунулася від виконання взятих на себе зобов`язань через що позивач вимушений звернутися за захистом своїх прав до суду. ІІ. ПРОЦЕДУРА ТА КОРОТКІ ПОЗИЦІЇ СТОРІН Ухвалою суду від 25 червня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. 01 вересня 2025 року відповідним рішенням суду позовні вимоги ТзОВ «ФК «ЄАПБ» задоволені у повному обсязі. Водночас, відповідною ухвалою суду від 23 жовтня 2025 року зазначене заочне рішення скасовано і новий розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Правом на подання відзиву на позовну заяву [PERSON] не скористалася, але у заяві про перегляд заочного рішення вказала, що вона визнає позов частково, а саме в сумі 2 657,32 грн та не заперечує проти того, що вона отримала від ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» кредит в сумі 12 000 грн право вимоги за яким перейшло до ТзОВ «ФК «ЄАПБ». Однак, з метою належного виконання вимог вказаного кредитного договору [PERSON] сплатила позивачеві 9 342,68 грн, а тому розрахунок заборгованості, наданий позивачем, є необґрунтованим. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ДОКАЗИ НА ЇХ ПІДТВЕРДЖЕННЯ 24 березня 2024 року між ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] укладений договір про надання фінансового кредиту № 40421-03/2024 (далі Договір) за яким остання отримала кредит в сумі 12 000 грн (п. 1.1 Договору) строком на 120 днів (п. 1.2 Договору) зі сплатою процентів за користування кредитними коштами на рівні 2,5% на день (п. 1.4.1 Договору) (а.с. 6-10). 10 квітня 2025 року в листі № 3466-250410153411 Товариство з обмеженою відповідальністю «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» повідомило, що 24 березня 2024 року воно на підставі договору про переказ коштів ФК-П-2022/01-1 від 12 січня 2022 року, який укладений між ним та ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ», перерахувало на картку № [NUMBER] грошові кошти в сумі 12 000 грн (а.с. 12). Із наданого ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» розрахунку вбачається, що за [PERSON] на підставі зазначеного кредитного договору обліковувалася заборгованість на загальну суму 31 000 грн із яких 12 000 грн заборгованість за тілом кредиту та 19 000 грн заборгованість за процентами (а.с. 18-19). 21 жовтня 2024 року між ТзОВ «АВАНС КРЕДИТ» та ТзОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу № 21102024 відповідно до п. 1.2 якого перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку № 2 після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги (а.с. 13-15). Того ж дня між сторонами зазначеного правочину підписаний акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 21102024 від 21 жовтня 2024 року (а.с. 16). Згідно із копією реєстру боржників, який є додатком до цього договору, ТзОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 40421-03/2024 на загальну суму 31 000 грн (а.с. 17). Відповідно до наданих відповідачкою скріншотів у період із 22 квітня 2024 року по 17 вересня 2024 року з картки № [NUMBER] було списано грошові кошти на суму 9 342,68 грн. Призначення платежу та одержувача таких коштів із наданих [PERSON] письмових доказів ідентифікувати неможливо (а.с. 62-64). IV. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Приписи ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умовами, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із частиною першою та другою ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмові формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Частиною першою ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до положень ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Частина друга ст. 1081 ЦК України визначає, що грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Згідно з положеннями ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання не сприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У постанові Верховного Суду від 08 травня 2024 року по справі № 381/1647/21 виснувано, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. V. МОТИВИ ТА ОЦІНКА СУДУ Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовані зазначені правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову із огляду на наступне. Так, позивач з метою захисту своїх порушених прав, що знайшли своє відображення у порушенні відповідачкою умов кредитного договору та взятих на себе зобов`язань, звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, як одним із способів та видів такого захисту. Також, суд встановив, що тривале порушення боргових зобов`язань у причинно-наслідковому зв`язку потягнуло за собою появу вищевказаної заборгованості. Разом із тим, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. За правилами ч.ч. 1-2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Нормою ст. 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Положенням ч.ч. 1-2 ст. 95 ЦПК України вказують на те, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Так, суд звертає увагу відповідачки на те, що остання не надала суду достатніх та достовірних доказів того, що нею у період з 22 квітня 2024 року по 17 вересня 2024 року частково погашалася спірна заборгованість. Зазначений висновок суду ґрунтується на тому, що надані [PERSON] скріншоти здійснення грошових переказів не містять у собі відомостей про призначення платежу та про одержувача таких коштів (а.с. 62-64). Зазначений перебіг подій унеможливлює суд стверджувати, що ці кошти скеровувалися [PERSON] на погашення спірної заборгованості, а отже і зменшити розмір такої заборгованості. У постанові Верховного Суду від 22 серпня 2023 року в справі № 922/1280/22 викладений правовий висновок, відповідно до якого Верховний Суд зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами. Так, перевіряючи правильність обрахунку заборгованості за Договором № 40421-03/2024 суд вказує на те, що [PERSON] отримала кредит в сумі в сумі 12 000 грн (п. 1.1 Договору) строком на 120 днів (п. 1.2 Договору) зі сплатою процентів за користування кредитними коштами на рівні 2,5% на день (п. 1.4.1 Договору) (а.с. 6-10). Таким чином, борг [PERSON] за цим договором має складати 48 000 грн із яких 12 000 грн заборгованість за тілом кредиту та 36 000 грн заборгованість за процентами (із розрахунку 12 000 грн х 2,5 % х 120 днів). Водночас позивачем заявлена вимога про стягнення заборгованості за процентами лише на суму 19 000 грн, що є його процесуальним правом. За таких обставин, суд уважає, що цей позов підлягає до повного задоволення. VІ. ЩОДО СУДОВИХ ВИТРАТ Так, на підставі приписів ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім і документально підтверджені судові витрати за розгляд цієї цивільної справи, які складаються із витрат по сплаті судового збору в сумі 3 028 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved