Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

До Хаджибейського районного суду міста Одеси 04 вересня 2025 року звернулось з позовною заявою Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до [PERSON] , за якою просить стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за Кредитним договором № 21.02.2025-100000266 від 21 лютого 2025 року в у розмірі 36160,00 гривень та суму судового збору у розмірі 2422,40 гривень, посилаючись на наступне. Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та [PERSON] 21 лютого 2025 року уклали Кредитний договір (оферти) № 21.02.2025-100000266. Відповідно до умов Договору Позичальнику надано кредит у розмірі 12000,0 гривень, що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 21 лютого 2025 року, строком на 168 днів. Відповідно до Договору від 21 лютого 2025 р. та квитанції про перерахунок коштів Кредитодавцем надано Позичальнику кредит у розмірі 12000,0 гривень на строк, зазначений в умовах кредитного договору, [PERSON] 21 лютого 2025 отримав кредитні кошти у розмірі 12000,0 гривень. Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі. [PERSON] свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на момент пред`явлення позову утворилась заборгованість у розмірі 36160,0 гривень, що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 12000,0 гривень, по процентам в розмірі 15760,0 гривень, комісії 600,00 гривень, додаткової комісії 1800,00 гривень, по неустойці за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання, у розмірі 6000,00 гривень, чим порушуються права та інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр». Разом з тим, Відповідачем у справі були здійснені заходи, спрямовані на визнання наявності боргу, а саме: проведена часткова сплата по вищезазначеному кредитному договору на суму: 200,00 гривень від 06 березня 2025 року. Оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі. Крім того, будь-яких претензій щодо невиконання позивачем свого обов`язку по наданню коштів протягом дії договору Відповідач не заявляв. Кредитодавцем документи, що складають Кредитний договір підписувались електронним підписом. Позичальником документи, що складають Кредитний договір, підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смс-повідомленні на номер, вказаний останнім, як фінансовий 0672518914. Отже, позичальник [PERSON] , використовуючи електронний підпис одноразовим ідентифікатором, 21 лютого 2025 року підписав Пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), Заявку на отримання кредиту, підтверджено укладення кредитного договору та отримано на свій рахунок кошти у розмірі 12000,0 гривень, а отже акцептовано умови Договору. Кожна сторінка договору була підписана вищезазначеним ідентифікатором. Таким чином, вказаний договір підписано електронним підписом, використання якого неможливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету. Позичальник [PERSON] під час укладення кредитного договору № 21.02.2025-100000266 пройшов ідентифікацію шляхом використання Системи BankID Національного банку. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] не погоджуючись з позовними вимогами 31 жовтня 2025 року, надала до суду відзив по позовну заяву, в якому просила зменшити суму у частині задоволення вимог про стягнення процентів 15760,0 гривень як недоведених і/або неправомірних після 07 серпня 2025 року; відмовити у стягненні комісій 2400,0 гривень як незаконних та недоведених; альтернативно зменшити до 1 гривень; зменшити у стягненні неустойки 6000,0 гривень, як явно неспівмірної; витрати на правничу допомогу позивача зменшити як неспівмірні (ст. 141 ЦПК): відсутні докази обсягу, часу та необхідності робіт; судові витрати Відповідача покласти на Позивача пропорційно відмовленим вимогам, посилаючись на таке. Строк повернення кредиту закінчився 07 серпня 2025 року. Після спливу цього строку право кредитодавця на нарахування договірних процентів як плати за користування кредитом припиняється, якщо інше прямо та законно не передбачено договором. Після настання прострочення можливе застосування лише відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, але не одночасне продовження нарахування договірних «денних» процентів. Позивач не довів правових підстав нарахування суми процентів після 07 серпня 2025 р., саме як плати за користування кредитом. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить поденної або помісячної деталізації із зазначенням дат, бази нарахування, процентної ставки, формули розрахунку та проміжних сум, а також не враховує часткову сплату 200,0 гивень і черговість погашення відповідно до ст. 534 ЦК України. Посилання на денну процентну ставку та показник денної процентної ставки (ДПС), який самим позивачем визначено як інформаційно-орієнтовний, не може замінювати фактичний розрахунок заборгованості, що має ґрунтуватися на реальному русі коштів. Заявлені до стягнення «комісія за надання кредиту» у розмірі 600,0 гривень та «комісія за обслуговування кредиту» у розмірі 3600,0 гривень є платою за дії, які становлять власний обов`язок кредитодавця та не є окремими послугами, наданими споживачу. Позивач не надав доказів фактичного надання таких послуг, їх індивідуалізованого переліку та вартості, у зв`язку з чим зазначені комісії суперечать вимогам Закону України «Про споживче кредитування» та принципам захисту прав споживачів. Розмір заявленої неустойки у вигляді пені 180,0 гривень за кожен день прострочення є явно неспівмірним наслідкам порушення зобов`язання та має каральний характер. Крім того, вимоги про стягнення пені обмежені спеціальною позовною давністю тривалістю один рік, при цьому позивач не надав розрахунку з розбивкою за датами. Одночасне заявлення договірних процентів та штрафних санкцій за одне й те саме прострочення свідчить про подвійне притягнення до відповідальності. Позивачем не надано належних первинних документів, які підтверджують фактичне перерахування кредитних коштів та рух платежів за договором, а сам по собі розрахунок заборгованості без підтверджуючих документів не є достатнім доказом заявлених вимог. Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» Логош Тетяна Василівна у позовній заяві просила справу розглядати за її відсутності. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених позивачем письмових доказів. Судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та [PERSON] 21 лютого 2025 року укладено Кредитний договір (оферти) № 21.02.2025-100000266 про надання 12000,0 гривень до 07 серпня 2025 року, нарахування процентів «1% на день перші 7 періодів / 0,5% далі», фіксованих комісій (600 грн + «комісія за обслуговування» 3600,0 грн), неустойки 180,0 гривень за кожен день прострочення «за кожним окремим зобов`язанням», та заявляє 36160,0 гривень: тіло 12000,0 гривень, проценти 15760,0 гривень, комісії 2400,0 гривень, неустойка 6000,0 гривень, врахувавши 200,0 гривень часткової сплати. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно зі статтями 76 81 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок довести належними та допустимими доказами факт надання кредиту, належне доведення умов договору до відома споживача, правомірність кожного окремого нарахування, реальність та обсяг послуг, за які стягуються комісії, а також підстави та розмір заявленої неустойки. Суд зазначає, що сам по собі внутрішній «розрахунок заборгованості», складений позивачем, не є первинним бухгалтерським документом та не може вважатися достатнім доказом заявлених вимог без підтвердження первинними документами. Суд погоджується з тим, що кредитний договір може укладатися в електронній формі та підписуватися з використанням одноразового ідентифікатора. Водночас електронна форма правочину не звільняє кредитодавця від обов`язку доведення: -факту надсилання та введення одноразового ідентифікатора (OTP), з наданням відповідних протоколів і логів; -доступу відповідача до особистого кабінету та здійснення дій саме ним; -надання повної та достовірної переддоговірної інформації, зокрема паспорта споживчого кредиту, розрахунку реальної річної процентної ставки (РРПС), денної процентної ставки (ДПС), тарифів; -фактичного руху коштів за договором, з підтвердженням платіжними документами, виписками, ідентифікаторами транзакцій. Посилання позивача на неможливість надання таких доказів з огляду на «банківську таємницю» або статус небанківської фінансової установи не звільняє його від обов`язку доказування, оскільки саме позивач обрав модель ведення діяльності та відповідний спосіб документування операцій. Спірні правовідносини є споживчими, а тому до них підлягають застосуванню спеціальні норми Закону України «Про споживче кредитування». Суд виходить із пріоритету принципів справедливості, добросовісності та розумності, закріплених у статтях 3, 12, 13 ЦК України, та необхідності тлумачення умов договору на користь споживача у разі їх неоднозначності або непрозорості. Судом встановлено, що строк повернення кредиту закінчився 07 серпня 2025 року. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після настання прострочення до правовідносин сторін може застосовуватися лише відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України, однак не допускається одночасне продовження нарахування договірних процентів за «денними ставками» (1 % / 0,5 %) як плати за користування кредитом. Позивач не довів правової підстави нарахування 15760,0 гривень саме як плати за користування кредитом після 07 серпня 2025 року, а не як відповідальності за прострочення. Крім того, суд встановив непрозорість бази нарахування процентів: у позові зазначено лише загальні формулювання щодо множення процентів на «суму кредиту» або «залишок» та прив`язки до «чергових періодів», однак не надано обов`язкового детального розрахунку з указанням конкретних дат, бази, ставки, формули та проміжних сум, у тому числі з урахуванням часткової сплати 200,0 гривень і черговості погашення відповідно до статті 534 ЦК України. Посилання позивача на денну процентну ставку (ДПС) не може замінювати фактичний розрахунок заборгованості, оскільки сам позивач визнає її інформаційно-орієнтовний характер. Будь-яке нарахування процентів має ґрунтуватися на реальному графіку та русі коштів, чого до суду не надано. Заявлені до стягнення «комісія за надання кредиту» у розмірі 600,0 грн та «комісія за обслуговування кредиту» у розмірі 3600,0 гривень є платою за дії, які становлять власний обов`язок кредитодавця, зокрема організацію видачі кредиту, прийняття платежів та інформаційне супроводження. Зазначені комісії не є окремими послугами, наданими споживачу, не підтверджені актами наданих послуг, не мають індивідуалізованого переліку робіт та витрат, що суперечить вимогам статей 11, 12 Закону України «Про споживче кредитування» щодо прозорості загальної вартості кредиту, а також принципам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договору. Крім того, суд встановив, що зазначені комісії фактично дублюють плату за користування кредитом (проценти), що призводить до подвійного стягнення за одну й ту саму економічну послугу. Заявлена пеня у розмірі 180,0 гривень за кожен день прострочення за кожним окремим зобов`язанням є явно неспівмірною наслідкам порушення зобов`язання і в рази перевищує розмір основного боргу у перерахунку на тривалість прострочення, що суперечить принципам розумності та справедливості. Суд також враховує, що відповідно до статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.. Вимоги про стягнення пені обмежені спеціальною позовною давністю в один рік (ст. 258 ЦК України), однак позивач не надав розрахунку з розбивкою по датах, що унеможливлює перевірку дотримання строків позовної давності. Одночасне заявлення договірних процентів та штрафних санкцій за те саме прострочення свідчить про подвійне притягнення до відповідальності. Суд зазначає, що ненадання позивачем належних первинних документів, які підтверджують фактичне перерахування кредитних коштів та рух платежів за договором, є істотним недоліком доказової бази. Сам по собі внутрішній розрахунок заборгованості без підтвердження первинними документами не може вважатися достатнім доказом розміру заявлених вимог. Оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не підтвердив первинними бухгалтерськими та платіжними документами рух коштів за договором, належне доведення умов кредитування до відома споживача, правову підставу нарахування процентів після спливу строку дії договору, а також розмір та період нарахування штрафних санкцій. Поданий внутрішній розрахунок заборгованості не може вважатися достатнім доказом заявлених вимог. Суд встановив, що після закінчення строку кредитування право позивача на нарахування договірних процентів та передбаченої договором неустойки припинилося, а заявлені до стягнення суми фактично поєднують плату за користування кредитом та відповідальність за прострочення, що є неприпустимим. Заявлені комісії не є окремими послугами, суперечать вимогам законодавства про споживче кредитування та призводять до подвійного стягнення. Розмір заявленої пені є неспівмірним наслідкам порушення зобов`язання та не підтверджений розрахунком з урахуванням строків спеціальної позовної давності. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а тому підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір з відповідача на користь позивача в розмірі 804,23 гривень. Розрахунок: позовні вимоги 36160,0 грн, задоволено 12000,0 грн, тобто у розмірі 33,2 % (12000,00 х 100 : 36160,00). Судовий збір 804,23 грн (2422,40 х 33,2 % :100). За ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: partial