Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

У листопаді 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він з 22 вересня 1995 року перебував у шлюбі із [PERSON] , зареєстрованому Лютарською сільською радою Ізяславського району Хмельницької області за актовим записом № 19. Вказує, що за період шлюбу подружжям набуто спільне нерухоме майно. На даний час шлюб між сторонами припинено. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на частку житлової квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді від 27 листопада 2025 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у даній справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07 січня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Кедрун Л. С. надіслав до суду письмову заяву про слухання справи за його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, відзив на позов не подала, про причини неприбуття суд не повідомила, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином. У відповідності до положень статті 223 частини 4, статей 280-284 ЦПК України суд за згодою представника позивача вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення із наступних підстав. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Судом об`єктивно встановлено, що з 22 вересня 1995 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому Лютарською сільською радою Ізяславського району Хмельницької області за актовим записом № 19. Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 14 березня 2017 року у справі № 675/232/17 шлюб між сторонами розірвано. В період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] придбали житлову квартиру [ADDRESS] . Вказані обставини підтверджуються: договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 12 листопада 2004 року приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Хмельницької області Шмигельською В. П. та зареєстрованим у реєстрі за № 4649; витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6161622, виданим КП «Ізяславське районне бюро технічної інвентаризації» 10 січня 2005 року, рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 14 березня 2017 року у справі № 675/232/17, яке набрало законної сили 27 березня 2017 року. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення міститься у статті 368 ЦК України. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами статті 70 СК України. Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України). Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Аналіз сукупності вказаних доказів, які досліджені та перевірені судом з точки зору їх належності та допустимості, дає підстави зробити висновок про те, що житлова квартира [ADDRESS] , право власності на яку оформлене за відповідачкою [PERSON] , придбана в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. За таких обставин, суд вважає, що за позивачем у порядку поділу спільного майна подружжя слід визнати право власності на частку спірної житлової квартири. Отже, позов [PERSON] підлягає до задоволення. Відповідно до статей 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Тому з відповідачки на користь позивача повинно бути стягнено сплачений судовий збір у сумі 3969 грн 46 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved