Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

16.01.2024 позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію в розмірі 34376,00 грн, як вартість 1/2 частки спільного майна подружжя, а також суму судових витрат. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА. З 21.01.2021 сторони почали проживати спільно як одна сім`я в будинку позивача в с. Почапинці Жмеринського району. Позивач працював старшим стрільцем воєнізованої охорони Стрілецької команди станції Подільськ Одеської залізниці та отримував заробітну плату в розмірі приблизно 15 тис грн щомісячно. Відповідач на той час та в подальшому не працювала. 21.09.2021 вони офіційно оформили шлюбні відносини. Наприкінці літа 2021 року відповідач маючи грошові кошти в сумі 6000 доларів США, отримані нею в якості компенсації своєї частки від поділу майна з колишнім чоловіком, вирішила придбати квартиру. 27.08.2021 відповідач уклала договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом Лавреновим Р.І., продавцем квартири була [PERSON] , яка наразі проживає в м. Малин Житомирської області. Вартість квартири становила 201 000 грн. За умовами договору суму еквівалентну 6000 доларів США, яка відповідала 157800 грн відповідач сплатила продавцеві в день підписання договору, за рахунок власних коштів, а решту суми в розмірі 43 200 грн, що становило понад 21% вартості було обумовлено передати продавцеві рівними частинами щомісячно упродовж року, що відображено у договорі купівлі продажу. Державна реєстрація права власності відповідача на дану квартиру відбулась в момент укладення договору -27.08.2021. В подальшому, на початку вересня 2021 року, він з відповідачем, її діти та онуки вселились в дану квартиру. Позивач стверджує, що виплати в розмірі 43 200 грн за договором купівлі продажу квартири здійснювались винятково за його рахунок. Кошти позивач передавав відповідачу готівкою, а відповідач зараховувала їх на картковий рахунок продавця. Враховуючи, що за рахунок спільних коштів подружжя був виплачений борг за квартиру в розмірі 43 200 грн, позивач має право на компенсацію вартості відповідної частини квартири в розмірі 21600 грн. Також, за спільні кошти вони з відповідачем придбали: кухонний меблевий гарнітур, електроплитку, змішувач та раковину для кухні, загальною вартістю 1800 грн, а також за спільні кошти було придбано техніку та комплект засобів по догляду за нею, загальною вартістю 19 522,00 грн, половина цієї суми становить 9776,00 грн. Крім цього, за спільні кошти було придбано сантехніку та меблі у ванну кімнату вартістю 4200 грн, половина з яких становить 2100 грн. Загальна сума спільного майна, що підлягає поділу становить 34376,00 грн Подружні відносини з відповідачем були припинені в жовтні 2023, а 07.11.2023 відповідач зняла відповідача із зареєстрованого місця проживання у належній їй квартирі. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ВІДПОВІДАЧА. Відповідач відзиву на позов не подавала. ІСТОРІЯ СПРАВИ. 16.01.2024 позивач звернувся з даним позовом до Жмеринського міськрайонного суду. Справа надійшла в провадження судді Верніка В.М., яким було відкрито провадження у справі. 09.04.2025 на підставі розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, у зв`язку з поданням суддею Верніком В.М. заяви про відставку, справа передана для розгляду судді Заярному А.М. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ, ЗАЯВИ ТА КЛОПОТАННЯ. 21.04.2025 ухвалою судді справа прийнята до свого провадження, призначено судове засідання на 14.07.2025. 14.07.2025 розгляд справи відкладено на 14.10.2025. 14.10.2025 за клопотанням представника позивача витребувано докази. Розгляд справи відкладено на 12.11.2025. 12.112025 розгляд справи відкладено на 09.02.2026. 17.11.2025 надійшли витребувані судом документи. Представник позивача Кучер В.М. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, з підстав викладених в позовній заяві та просив їх задовольнити. Відповідно до позовної заяви та відомостей виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області відповідач [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] особисто повідомлена про дату, час і місце судового засідання за зареєстрованим місцем проживання [ADDRESS] , що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки №R067037838451, наявними в матеріалах справи (а.с.138), в судове засідання не з`явилась без повідомлення причин. Також відповідач була повідомлена про дату та час судового засідання, шляхом направлення судової повістки на електронну адресу її представника, що стверджується копією довідки про доставку електронного документу (а.с.133). Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених частиною 2 ст. 223 ЦПК України, суд не вбачає. Відповідно частини 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, за умов існування усіх підставі, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача, суд виніс ухвалу про заочний розгляд справи. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. Відповідно до копії Витягу з реєстру територіальної громади [PERSON] з 17.09.2021 до 07.11.2023 був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 21.09.2021 було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.6;116). Як вбачається з копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником квартири в [ADDRESS] являється [PERSON] , на підставі договору купівлі продажу. Державна реєстрація права власності відбулась 27.08.2021 (а.с.7; 123). Відповідно до копії товарного чеку № 21630993 від 05.01.2023 ні ім`я [PERSON] в кредит придбано товари на загальну суму 19552,00 грн, також 11.04.2023 придбано тумбу та змішувач на загальну суму 4200 грн (а.с.8; 38). Згідно копії купівлі продажу квартири від 27.08.2021, посвідченого приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу Вінницької області Лавреновим Р.І., [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , передали у власність [PERSON] квартиру під номером [ADDRESS] . Відповідно до п.2.1 Договору, за домовленістю сторін продаж квартири вчинено за 201 000 грн, з яких Покупець сплатив Продавцям 160 800 грн до моменту підписання цього договору. Решту грошових коштів від загальної вартості нерухомого майна в сумі 40 200 грн Покупець зобов`язується сплатити Продавцю в термін до 27 серпня 2022 року з графіком погашення до 27 числа кожного місяця, починаючи з вересня 2021 року, з кінцевим терміном погашення до 27 серпня 2022 року, шляхом безготівкового перерахування коштів на банківський рахунок (а.с.35-35 зворот;120-121; 135-136). Відповідно до копії технічного паспорту на квартиру за адресою: [ADDRESS] , його замовником є [PERSON] (а.с.36-37 зворот). Згідно копії товарного чеку розмір першого внеску по кредиту становив 9500 грн (а.с.38 зворот). 05.01.2023 [PERSON] було підписано паспорт споживчого кредиту та акцепт пропозицію на укладення угоди про надання споживчого кредиту №483795124 та графік платежів, сума кредиту 10 052,00 грн (а.с.40-41). Відповідно до копії довідки про доходи [PERSON] станом на 2023 рік працювала в Виробничому підрозділі «Вагонна дільниця ст. Жмеринка» Філії «Пасажирська компанія» АТ Укрзалізниця, розмір її доходу за період з липня 2023 по грудень 2023 з урахуванням аліментів становив 102823,39 грн (а.с.42), що також стверджується копією трудової книжки [NUMBER] (а.с.43-45). Згідно копії довідки про підтвердження місця роботи ВП «Одеський загін воєнізованої охорони» від 11.11.2024 №ВВОНОРд-50/531 [PERSON] , 1963 року народження, працював у Одеському загоні воєнізованої охорони Одеської залізниці (а.с.71), що також стверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с.72-75). Відповідно до копії наказу №385/ОС від 23.08.2023, [PERSON] звільнений у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.76). Як вбачається з копії довідки про доходи, загальна сума доходу [PERSON] за період з січня 2022 року по серпень 2023 року становила 439497,78 грн (а.с.77-78). Згідно копії квитанції № ПН4147636 від 27.08.2021, [PERSON] сплачено 2010,00 грн збору з операції придбавання (купівлі - продажу) нерухомого майна (а.с.112). Відповідно до копії Витягів з реєстру територіальної громади [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS] , [PERSON] знятий з реєстрації місця проживання 07.11.2023 (а.с.113-115). 12.12.2023 [PERSON] підписано позовну заяву до [PERSON] про розірвання шлюбу, що підтверджується копією позовної заяви від 12.12.2023 (а.с.117-119). Згідно нотаріально посвідченої копії заяви [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , остання повідомила, що покупець [PERSON] виконала всі фінансові зобов`язання, передбачені п. 2.1 договору купівлі продажу від 27.08.2021. Фінансових претензій до покупця не має (а.с.122). [PERSON] , як споживачем, підписано договір з ПП «Бравіс» про надання послуг з поводження з побутовими відходами в [ADDRESS] , що вбачається з копії договору та повідомлення (а.с.124-125). Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані в порядку встановленому законом. МОТИВИ СУДУ. НОРМИ ПРАВА ЗАСТОСОВАНІ СУДОМ. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі №642/8107/14-цпровадження № 14-108звц21). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Частиною 1ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Частиною 2 ст. 183 ЦК України передбачено, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 2, 5 ст. 71 СК України). ВИСНОВКИ СУДУ. Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що 21.09.2021 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. 27.08.2021 [PERSON] на підставі договору купівлі продажу набула право власності на квартиру в [ADDRESS] , шляхом внесення основної суми коштів в день підписання договору. Водночас відповідно до умов договору решту грошових коштів від загальної вартості квартири відповідач зобов`язалась сплатити в термін до 27 серпня 2022 року з графіком погашення до 27 числа кожного місяця, починаючи з вересня 2021 року, шляхом безготівкового перерахування коштів на банківський рахунок. В подальшому за спільні кошти сторін також було придбано майно, необхідне для облаштування квартири та проживання в ній. Подружні відносини сторін були припинені в жовтні 2023 року. Наразі, квартира та придбане для її облаштування майно перебуває у повному володінні та користуванні відповідача, яка зняла позивача із зареєстрованого місця проживання у належній їй квартирі, а тому позивач має право на компенсацію частки квартири та вартості придбаного на її облаштування майна з урахуванням положень статті 70 СК України та статті 364 ЦК України. Водночас відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами того, що спірне майно було придбано до укладення шлюбу, у подарунок або в інший спосіб, що виключає застосування режиму спільної сумісної власності. Не подано також доказів, які б підтверджували відокремлений характер набуття майна, відсутність внеску з боку позивача чи його придбання з особистих джерел фінансування відповідача. Більш того, відповідачем не надано жодних заперечень по суті позовних вимог в тому числі і щодо вартості набутого майна. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України документально підтверджені судові витрати позивача, понесені ним при подачі позовної заяви до суду підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а саме: сплачений судовий збір - 1211,20 грн (а.с.3), витрати на професійну правничу допомогу 12000 грн (а.с.9-11; 104-106). При вирішенні питання про стягнення витрат на правничу допомогу суд звернув увагу на таке. У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, принципи диспозитивності та змагальності, не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони. На підставі викладеного,

Outcome: approved