Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» звернулося до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що між ТОВ «ФК «Гелексі» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики № 36367 від 04.11.2018 в електронній формі. На підставі договору № 04/08-17-ПК від 04.08.2017 ТОВ «ФК «ЕЛАЕНС» (ТМ «ФОНДІ») надавало ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» послуги з переказу фізичним особам грошових коштів, без відкриття рахунку. Відповідно до змісту довідки наданої платіжним оператором, у результаті платіжної операції на картковий рахунок позичальника, було успішно перераховано кошти у сумі 5000 грн. В результаті платіжної операції ініційованої позикодавцем, за посередництва надавача платіжних послуг, сума коштів в розмірі позики була перерахована на картковий рахунок вказаний позичальником при укладанні Договору позики. На підставі зазначеного вище договору Позичальнику надано грошові кошти в якості позики у сумі 5000 грн., на умовах строковості, поворотності та оплатності. Відповідно до умов договору позики, стандартна процентна ставка становить 0,01 % в день, розмір комісії складає 1,9%, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу становить 3,0%. Відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином, довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем на дату подання позову складає 25249,5 грн., з яких: 5000 грн. - заборгованість за позикою; 20249,5 грн., - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. Просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» заборгованість за договором позики у сумі 25249 грн. 50 коп.; витрати зі сплати судового збору у сумі 2423 грн., витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн. Від представника відповідача [PERSON] адвоката Авраменка О.В., до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому, останній просив суд у задоволенні позову ТОВ «ФК «Гелексі» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити повністю, зазначив, що розмір нарахованих позивачем процентів та комісії є необґрунтованим. В обґрунтування зазначає, що для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. Як вбачається з умов п.1.1.5 Договору позики №36367 від 04.11.2018 року, сторони чітко визначили, що строком повернення позики (термін платежу) є 03.12.2018 року. Отже, з огляду на викладені висновки Великої Палати Верховного Суду, враховуючи що погоджений строк повернення позики сторонами не змінювався, при визначенні розміру процентів слід враховувати, що їх нарахування може здійснюватися лише в межах погодженого в договорі строку тобто з 04.11.2018 року до 02.12.2018 року включно, а з 03.12.2018 року відповідач допустив прострочення грошового зобов`язання. На користь цього свідчить і те, що сам позивач вважав грошове зобов`язання простроченим з 03.12.2018 року, адже відповідно до наданого ним розрахунку з 03.12.2018 року нараховував відповідачу як міру відповідальності за таке прострочення підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% (три відсотка) в день від суми позики за кожний день прострочення (на підставі пункту 5.3. Розділу 5 «Відповідальність сторін» договору №36367) та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми заборгованості (на підставі пункту 5.4. Розділу 5 «Відповідальність сторін» договору №36367). Тому нарахування позивачем процентів, як плати за правомірне користування позикою з 03.12.2018 року, тобто поза межами обумовленого строку повернення позики, є неправомірним. З огляду на викладене, відповідачем не визнаються позовні вимоги про стягнення процентів за користування позикою, нарахованих за період з 03.12.2018 року по 01.04.2019 року у розмірі 60,00 гривень. Крім того, представник відповідача зазначає про пропуск позивачем строку позивної давності, зазначаючи, що позивач звернувся до суду з позовом 10.11.2025 року. Проте, на момент зупинення 31.01.2024 року строку позовної давності відповідно до Закону № 3450-IX від 08.11.2023 року за вимогами ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» минув як загальний строк позовної давності у три роки, визначений ст. 257 Цивільного кодексу України, так і строки його продовження (на підставі п. 12 п. 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України 30.06.2023 року, та на підставі п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України 30.01.2024 року). Строк позовної давності з 30.01.2024 року Законом не продовжувався, як Законом і не надавалось позивачу нового трирічного строку позовної давності. Інакшими словами, у позивача не залишилось жодної кількості днів, на яку б міг продовжитись строк позовної давності після зупинення його перебігу від дня припинення обставин, що були підставою для такого зупинення. Як зазначалось, з 04.09.2025 року відпали підстави для зупинення перебігу строку позовної давності, а перебіг позовної давності продовжився з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Таким чином, останнім днем строку позовної давності для позивача є 04.09.2025 року, натомість позивач звернувся до суду з цим позовом 10.11.2025 року, а отже пропустив строк позовної давності. Сплив позовної давності, є підставою для відмови у позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Також зазначає щодо судових витрат на правничу допомогу, вказуючи на те, що у разі якщо суд знайде підстави для задоволення позову вони просять суд зменшити розмір витрат на правничу допомогу з 5000,00 грн. до 2500,00 грн. Від представника позивача адвоката Рудзей Ю.В., до суду надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначив, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором та пеню припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (правовий висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, постановах від 04 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі N 202/4494/16-ц). З розрахунку заборгованості, вбачається, що підвищену комісійну винагороду позикодавець нараховував саме як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України за правилами, визначеними пунктом 5.3 договору позики, який розміщено у розділі «відповідальність сторін», а не як відсотки за правомірне користування кредитом. Із умов договору вбачається, що сторони передбачили міру відповідальності за несвоєчасне погашення кредиту на лояльних умовах, шляхом нарахування комісії за період після закінчення строку кредитування, коли боржник продовжує користуватись позикою. Отже, кредитним договором було передбачено комісію як плату, яка встановлюється за користування позикою після настання строку погашення. Щодо строку позовної давності вказують, що до суду з позовом позивач звернувся 08.11.2025 року, тобто в межах строку позовної давності, оскільки строк позовної давності обраховується з 03.12.2018 року (дата початку прострочення зобов`язання). З 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року він був зупинений на строк дії карантину. 24.02.2022 року зупинився на період дії воєнного стану, і був зупиненим до 04.09.2025 року. Щодо витрат на професійну правничу допомогу зазначають, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Вважають, що вищезгаданим критеріям заявлена позивачем сума, відповідає. Просять суд позовні вимоги ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити в повному обсязі. У судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» при зверненні до суду з вказаним позовом просив суд розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Крім того, представник позивача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився. Від представника відповідача [PERSON] адвоката Авраменка О.В., до суду надійшла заява в якій він просив суд розглянути справу без його участі та участі відповідача, заперечення проти позовних вимог, наведені у відзиві на позовну заяву, підтримує повністю. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних доказів. Дослідивши докази по справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.11.2018 ТОВ «Фінансова компанія «Гелексі» та [PERSON] уклали Договір позики № 36367. Згідно п.1.1 договору позики № 36367 від 04.11.2018 р., за Договором позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору, в національній грошовій одиниці України гривні, в сумі та строк: 1.1.1 сума позики 5000 грн. 1.1.2 плата за користування позикою у вигляді: процентів складає 0,01% в день від поточного залишку позики; 1.1.2.2 комісії складає 1,5% в день від початкового розміру позики відповідно до п.п.1.1.1 договору; нарахування процентів за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою; строк повернення позики (термін платежу) 03 грудня 2018 р. Договір позики № 36367 від 04.11.2018 р., відповідачем [PERSON] , підписано електронним цифровим підписом (одноразовим ідентифікатором) 71953639. Із наданого позивачем алгоритму укладення кредитного договору вбачається, що відповідачем здійснено відповідний алгоритм дій, спрямованих на укладення договору позики № 36367 від 04.11.2018 р. На підставі договору № 04/08-17-ПК від 04.08.2017 ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» надавало ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» послуги з переказу фізичним особам грошових коштів, без відкриття рахунку. Згідно довідки вих. № 36367 від 01.09.2025, ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» на картковий рахунок отримувача було успішно перераховано грошові кошти: платник коштів: ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ», отримувач коштів [PERSON] , дата платежу 04.11.2018 р., сума платежу 5000 грн., платіжний засіб (метод) карта, номер банківської картки отримувача коштів [NUMBER] . Як вбачається з розрахунку заборгованості по договору позики № 36367 від 04.11.2018 р. [PERSON] має заборгованість за період з 04.11.2018 по 02.08.2025 у розмірі 25249,50 грн., з яких: 5000 грн. - заборгованість за позикою; 20249,50 грн., - заборгованість по процентам та комісії за користування позикою. Відповідно до частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі Згідно частини 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до частини 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно частини 12 та 13 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити борг, а також відсотки. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог статей 525-526, 530, 1050 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, тому позичальник зобов`язаний своєчасно вносити плату за користування грошима. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Представник відповідача стверджує, що ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» пропущений строк позовної давності звернення до суду, пославшись на те, що строк дії укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ» та [PERSON] договору позики № 36367 від 04.11.2018 р., закінчився 03.12.2021 р., а тому позивач пропустив загальний трирічний строк позовної давності. Проте погодитися з аргументами представника відповідача не можна. Відповідно до положень ст.ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 3 та 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. 30 березня 2020 року був прийнятий Закон України №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України п.12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. Зазначені законодавчі зміни набули чинності з моменту опублікування Закону №540-ІХ, тобто з 02 квітня 2020 року. Отже, вказаною нормою права встановлено, що строки, визначені ст.257 ЦК України на час дії карантину продовжуються автоматично. У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався, та було скасовано з 01 липня 2023 року. Крім того, згідно Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією РФ проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі. Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема п.19, згідно якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Враховуючи те, що ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» звернулося з цим позовом 10 листопада 2025 року під час дії воєнного стану, з введенням якого 24 лютого 2022 року перебіг позовної давності було зупинено, суд приходить до висновку, що строки позовної давності позивачем ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» не пропущено. Отже, враховуючи наведене та приписи статті 263 ЦК України, досліджені докази, а також встановлені обставини, суд вважає доведеним, що [PERSON] , скориставшись кредитними коштами, не виконав належним чином умови договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість по несплаченому кредиту та відсотками за користування кредитом. Приймаючи до уваги те, що відповідач, отримавши від позивача кредит в сумі 5000 грн., зобов`язання стосовно їх повернення, сплати відсотків у встановленому договорі позики розмірі не виконав, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики № 36367 від 04.11.2018 р., у розмірі 25249 грн. 50 коп. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України). При зверненні до суду за позовом позивачем сплачено судовий збір з урахуванням коефіцієнту 0,8 (3028 х 0,8) = 2422,40 грн. передбаченого частиною 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір». Відповідачем було сплачено 2423 грн., тобто надміру, відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. Щодо вказаної суми витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн., представник відповідача у відзиві на позовну заяву заперечував. Відповідно до Договору про надання правничої допомоги 09.07.2025 укладений між адвокатом Рудзей Ю.В. та ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ»; Акту № 36367 наданих послуг правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги від 09.07.2025 сума витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката у справі про стягнення заборгованості за позовом ТОВ«ФК «ГЕЛЕКСІ» до [PERSON] , становлять 5000 грн. Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини 1статті 137 ЦПК Українивитрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно пункту 2 частини 2статті 137 ЦПК Україниза результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи критерій розумності розміру, виходячи з конкретних обставин справи віднесення справи до категорії малозначних, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), розгляд справи без участі сторін на підставі заяви представника позивача та заяви представника відповідача, значення справи для сторін, виходячи з принципів пропорційності, співмірності, розумності, суд дійшов висновку не присуджувати позивачу на користь якого ухвалено судове рішення, всі витрати на професійну правничу допомогу, що заявлені до стягнення. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу з у рахуванням пропорційності до розміру позовних вимог, у сумі 3000 грн., який буде достатнім, співмірним і справедливим у даному випадку.

Outcome: approved