Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

16 жовтня 2025 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач вказував, що шлюбно-сімейні стосунки з відповідачем не склалися. Через різні погляди на життя та несумісність характерів, з грудня 2020 року вони припинили спільне проживання як подружжя. Неповнолітніх дітей не мають. Майновий спір між сторонами відсутній. [PERSON] прохав суд шлюб розірвати, зазначивши, що ними було вжито всі заходи досудового врегулювання спору примирення, які позитивного результату не дали. 27 жовтня 2025 року ухвалою суду було відкрито провадження в справі та призначено відкрите судове засідання на 03 грудня 2025 року. 03.12.2025 в судове засідання сторони не з`явилися. Відповідач належним чином не повідомлений про час і місце слухання справи, оскільки судова повістка повернулася до суду не врученою з відміткою поштарки «Адресат відсутній за вказаною адресою». Представник позивача адвокат Монастиренко С. М. надав суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, прохав викликати відповідача через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. Ухвалою суду від 03.12.2025 відкладено розгляд справи на 11.02.2026 та викликано відповідача до суду через оголошення на вебсайті судової влади України. 21.01.2026 від відповідача надійшла зустрічна позовна заява про розірвання шлюбу. 11.02.2026 сторони в судове засідання не з`явилися. Представник позивача адвокат Монастиренко С. М. надав суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов визнала повністю, прохала після розлучення залишити прізвище « [PERSON] », зазначивши, що відмовляється від зустрічної позовної заяви як помилково поданої, бо мала на меті надати пояснення в справі, наполягала на стягненні з неї лише 50 % судового збору та просить суд відмовити в стягненні витрат на правничу допомогу, оскільки погоджувалася з позивачем на вирішення спору в позасудовому порядку, наголошуючи про те, що має доньку з інвалідністю. Суд, перевірив та дослідив матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав. Суд встановив, що сторони припинили спільне проживання як подружжя з грудня 2020 року та тривалий час проживають окремо один від одного й не ведуть спільного господарства, неповнолітніх дітей не мають, вжиті ними заходи досудового врегулювання спору, а саме примирення, позитивного результату не дали, а отже подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Майновий спір на час розгляду справи в суді у сторін відсутній. Відповідачка [PERSON] погоджувалася на розірвання шлюбу через органи РАЦС, але позивач не запропонував їй такий спосіб розірвання шлюбу. Отже шлюб, зареєстрований 28 лютого 1989 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кобеляцького районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 23, між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , потрібно розірвати. Після розірвання шлюбу залишити відповідачці прізвище « [PERSON] ». В порядку ст. ст. 141,142 ЦПК України здійснити розподіл судових витрат. Позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі п.п. 9,10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про Судовий збір», а відповідач визнала позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, тому з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню 50 відсотків від судового збору за подання позову про розірвання шлюбу 1331,20 грн, що складає 665 грн 60 коп, інші 50% ( 665,60 грн) потрібно віднести за рахунок держави. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)). Згідно із висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Оскільки позивач не пропонував відповідачці звернутися з заявою про розірвання шлюбу в органи РАЦС, понесені ним витрати на правничу допомогу не були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим, то задоволенні вимог про стягнення з відповідача судових витрат за послуги з надання правничої допомоги в розмірі 5000,00 грн потрібно відмовити. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення в порядку ч. 4 ст. 268 ЦПК України.

Outcome: partial