Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

30 жовтня 2024 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпра з вищезазначеним позовом, в якому останній просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 33 624, 00 дол. США в рахунок повернення боргу за договором позики, в тому числі 31 500 дол. США основної суми боргу та 3% річних в сумі 2 124 дол. США за період з 01.02.2021 року по 26.10.2023 року. В обґрунтування позову зазначає, що 01 лютого 2021 між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого відповідач зобов`язався повернути позивачу борг в сумі 36500 доларів США. В зазначений у договорі термін відповідач своє зобов`язання виконав частково, першу частину грошових коштів в сумі 5000 доларів США повернув вчасно, а залишок в розмірі 31500 доларів не повернув. Ухвалою суду від 10.11.2023 року відкрито провадження та справа прийнята до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14.11.2024 р. за клопотанням відповідача було призначено судово - почеркознавчу експертизу та зобов`язано відповідача надати зразки почерку. Ухвалою суду від 24.04.2025 року матеріали справи були направлені до експертної установи, провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 02.10.2025 року ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпра від 14.11.2024 року про призначення судової почеркознавчої експертизи скасовано. Закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляду по суті. Ухвалою суду від 05.02.2026 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача Старовойтової О.Е. про повернення до стадії підготовчого провадження. Представником відповідача надано відзив на позовну заяву в якій проти задоволення позову заперечує. Так, зазначає, що між позивачем та відповідачем взагалі не укладався та не підписувався договір позики. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт однак у будь якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Розписка про отримання грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так у умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У п. 9 Договору зазначено, що Позичальником розписка не видається. Позивачем не підтверджено факт отримання грошових коштів. Відсутність розписок та будь-яких інших документів на підтвердження передачі грошових коштів свідчить про те, що між сторонами не укладався договір позики та не повертались грошові кошти. Договір існує лише в одному екземплярі у Позивача, у Відповідача екземпляр договору відсутній, а в самому тексті не зазначено інформацію про кількість складених примірників договору та їх юридичну силу. Підпис позивача у договорі позики та його підпис у паспорті, копія якого долучена до матеріалів справи, мають суттєві розбіжності у їх відтворенні та лише підтверджують позицію Відповідача, який заперечує укладання цього договору позики. В договорі не зазначений порядок повернення коштів, а саме яким чином підтверджується повернення грошових коштів та повне виконання сторонами своїх зобов`язань (акт приймання-передачі, розписка, знищення договору позики тощо) Представником позивача було подано відповідь на відзив ,в якому зазначив, що твердження відповідача, що відсутність документів, якими б підтверджувалось як передання грошових коштів у позику, так і їх повернення, не засновані на нормах чинного законодавства, оскільки безпосередньо в самому договорі сторони підтвердили факт передачі грошових коштів. Тим більше, що за усталеною практикою у подібних правовідносинах, розписка про повернення грошових коштів надається позичальником боржникові, а отже у позивача її бути не може. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на доводи викладені у відзиві. Вислухавши сторони, дослідивши надані докази, суд встановив наступні фактичні обставини. 01 лютого 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики грошових коштів, згідно якого Відповідач виступав позичальником, а Позивач позикодавцем. Згідно умов договору позикодавець передав, а позичальник прийняв в власність грошові кошти в сумі 36500,00 доларів США.(пункт 1). Відповідно до пункту 2 Договору позики від 01 лютого 2021 року своїм підписом під даним договором позичальник [PERSON] підтверджує факт отримання зазначених грошових коштів від [PERSON] під час підписання договору. Згідно з пунктом 3 Договору позики від 01 лютого 2021 року позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві грошові кошти в наступному порядку: до 01.03.2021 р. частину позики в розмірі 5000,00 дол. США, а залишок в розмірі 31500,00 дол. США до 01 серпня 2021 року. Пунктом 5 Договору визначено, що в разі коли позичальник не поверне позичені гроші у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість в безспірному порядку. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, то на правовідносини сторін застосовується положення ст. 625 ЦК України в частині стягнення 3% річних ( п. 7 Договору) Цей догорів вступає в силу та вважається укладеним з моменту його підписання. На підтвердження укладення даного договору позичальником розписка не видається ( п. 9 Договору) Оригінал вищевказаного договору позики наданий позивачем та знаходиться в матеріалах даної цивільної справи ( а/с 54). Згідно пункту першого частини другої статті 11 Цивільного Кодексу України (надалі «ЦК України») підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). Статтею 1046 ЦК України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В силу ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як зазначено в позовній заяві, позивач свої зобов`язання за договором позики виконав, передавши відповідачу грошові кошти в сумі відповідно 36 500 доларів США. Натомість, як стверджує позивач, відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів за договором виконав частково, повернувши лише частину позики у розмірі 5000,00 доларів США. Докази, які б спростовували зазначену обставину, в матеріалах справи відсутні. Наявність у [PERSON] оригіналу договору позики підтверджує невиконання боржником [PERSON] своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів, що ґрунтується на ст. 545 ЦК України, відповідно до якої підтвердження виконання зобов`язання, визначено, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Посилання представника відповідача у відзиві на позов на ту обставину, що [PERSON] не отримував від [PERSON] сум позики у зазначених вище розмірах є недоведеними. Натомість пунктом 2 договору позики визначено, що [PERSON] підтверджує факт отримання грошових коштів за позикою від [PERSON] під час підписання даного договору. Таким чином, підписавши відповідний договір позики, [PERSON] підтвердив факт отримання суми позики за таким договором. Доводи сторони відповідача про відсутність розписок про отримання коштів є необґрунтованими, оскільки чинне законодавство не містить обов`язкової вимоги щодо оформлення розписки при укладенні договору позики. Натомість, ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, оформлення договору позики розпискою або іншим документом про отримання коштів за договором позики є правом, а не обов`язком його сторін. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 194/1126/18, та у постанові від 08 жовтня 2020 року зазначив, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підтвердження укладеності договору позики є письмовою формою договору позики яка має бути обов`язково підписана позичальником. Суд вважає, що наданий договір позики, заборгованість за яким є предметом розгляду в даній справі, укладено їх сторонами у письмовій формі з викладенням усіх істотних умов, а також підписано позичальником [PERSON] . Стосовно посилання сторони відповідача на неукладеність договору позики у зв`язку з тим, що [PERSON] та [PERSON] його не підписували, суд зауважує наступне. Так, з метою підтвердження чи спростування обставини виконання підпису від імені [PERSON] та [PERSON] в Договорі позики від 01 лютого 2021 року судом було задоволено клопотання його представника та призначено у цивільній справі судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено відповідні питання. Зобов`язано [PERSON] прибути в судове засідання для надання суду зразків почерку та умовно-вільних зразків почерку в кількості не менше 10 ( десяти) 28.05.2025 року експерт подав клопотання про надання необхідних матеріалів та оплату експертизи. Виходячи із змісту клопотання експерта, без надання зразків почерку та підпису сторін ( вільних та експериментальних) провести експертизу не можливо. Незважаючи на зобов`язання з`явитися та надати зразки почерку, на вимогу суду [PERSON] не з`явився та зразки почерку не надав, що унеможливило проведення судово-почеркознавчої експертизи Відповідно до ст. 84 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, разом з цим [PERSON] не надав суду докази які б підтверджували факт не підписання ним договору. Згідно статті 525 Цивільного кодексу одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у встановлений договором строк. В Постанові Верховного суду України від 02.07.2014 року в справі №6-79 цс 14 Верховний суд зазначив, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей». Таким чином, суд вважає доведе позицію позивача, що [PERSON] отримав та вчасно не повернув залишок заборгованості за договором позики від 01.02.2021 року в розмірі 31500 доларів США. За таких обставин позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі відповідно 31500 доларів США є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Щодо валюти боргу і грошового зобов`язання, то суд виходить з наступного. За змістом ст.ст.1046, 1049, 192 ЦК України - не заборонено в Україні укладати договори позики в іноземній валюті, і відповідно до природи даного договору (за яким отримане в позику повертається у тому ж виді), та виходячи з умов договору між сторонами, які визначили, що валютою позики є долари США, враховуючи, що в позику передавались саме долари, і що у позичальника згідно договору позики від 01.02.2021 р. виникло зобов`язання повернути вказану у договорі суму саме в доларах, а не в національній валюті. Велика Палата Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц в постанові від 16.01.2019р. відступила від правової позиції ВСУ у справі № 6-79цс14 і від позиції ВС у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) і зробила такі висновки: Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. У позовній заяві позивач просить стягнути борг з відповідача у доларах США, що не суперечить діючому законодавству, а відтак стягненню з відповідача підлягає сума позики в доларах США. Щодо стягнення 3% річних суд зазначає наступне. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший Відповідно до позовних вимог [PERSON] просить стягнути з відповідача відповідно до 625 ЦК України 3% річних на суму простроченого зобов`язання за період з 01.08.2021 по день судового розгляду. Разом з тим, згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому його дія неодноразово продовжувалася. Відповідно до висновку, викладеного у постанові ВП/ВС від 16.01.2019, прийнятої за результатами розгляду справи №373/2054/16, 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Також вказаною постановою роз`яснено порядок нарахування та стягнення санкцій, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України саме у тій валюті, у якій було надано позику. Оскільки позивачем заявлені вимоги про стягнення нарахувань у відповідності до положень ст. 625 ЦК України, за період, у який на території України введено воєнний стан, приймаючи положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками (відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України) з 24.02.2022 року по день судового розгляду, відсутні, а підлягає задоволенню в частині стягнення 3% річних за період з 02.08.2021 до 23.02.2022. Обраховуючи суму стягнення за ст.625 ЦК України, судом взято до уваги, що суму у розмірі 31500,00 доларів США відповідач зобов`язувався повернути у строк до 01.08.2021, у зв`язку з чим нарахування 3% річних здійснюється за період з 02.08.2021 по 23.02.2022, а не починаючи з 01.08.2023 по день судового розгляду як заявлено позивачем. Отже, виходячи з вищевикладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних, нарахованих на суму 31500,00 доларів США, за період з 02.08.2021 по 23.02.2022 включно, що становить 535, 6 доларів США. (31500 дол. США *3%= 945 дол. США/365 днів=2.06 дол. США*206 днів) Враховуючи наведене, позов [PERSON] необхідно задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача суму боргу за Договором позики грошових коштів від 01.02.2021 року в розмірі 31 500 доларів США, три проценти річних у розмірі 535, 6 доларів США, а разом 32 035, 6 доларів США. Судові витрати по справі складаються із судового збору, який має бути стягнений з відповідача пропорційно задоволених вимог, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, та витрат позивача, пов`язаними з розглядом справи. Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України позивач відповідно до п. 9 частини 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи . Враховуючи, що судом задоволено позовні вимоги в розмірі 95, 3% , з відповідача на користь держави необхідно стягнути 11 670, 30 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial