Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер її син [PERSON] . Після смерті сина відкрилась спадщина, до складу якої увійшло право власності на 1/3 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Однак, при зверненні позивача до державної нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, у видачі свідоцтва їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно, що й стало підставою для звернення до суду. Позивач до судового засідання не з`явилась, від її представника адвоката Урум А.Д. надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про визнання позову, в якій також просив розглянути справу за його відсутності. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено судом, [INFO] помер син позивача [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 02 серпня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 170). Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Отже, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої увійшло право власності на належну йому 1/3 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Іншими власниками квартири є сторони по справі, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 11 грудня 2000 року. Частиною 1 ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч. 1 ст. 1217 ЦК України). За життя, [PERSON] на випадок своєї смерті особистого розпорядження не залишив, тому спадкоємство здійснюється за законом. Позивач (мати спадкодавця) входить до кола першої черги спадкоємців за законом, відповідач (рідний брат спадкодавця) входить до кола другої черги спадкоємців за законом. З інформаційної довідки № 83678370 зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 19 грудня 2025 року, встановлено про відсутність інформації у спадковому реєстрі після спадкодавця [PERSON] . Таким чином, судом встановлено, що ніхто із спадкоємців спадкового майна [PERSON] до нотаріальної контори не звертався, свідоцтва про право на спадщину не видавались, спадкові справи відсутні. Разом із тим, позивач на час відкриття спадщини проживала разом із спадкодавцем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області від 12 серпня 2025 року № 0994, а отже прийняла спадщину, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Батько спадкодавця [PERSON] помер [INFO] . Відповідач ніяких дій з прийняття спадщини не вчинив та не заперечує проти прийняття спадщини позивачем, про що свідчать його заява про визнання позовних вимог. Однак, при зверненні позивача до державної нотаріальної контори, у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно, про що видано відповідну постанову. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Разом із тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, що визначено ч. 5 ст. 1268 ЦК України На підтвердження своїх позовних вимог, позивач надала суду копії документів, які підтверджують право власності та видавалися на ім`я померлого [PERSON] , а відсутність оригіналів правовстановлюючих документів не позбавляє спадкоємця оформити свого права на спадщину, що передбачено ч. 3 ст. 1296 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері, що передбачено ч. 1 ст. 1262 ЦК України. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем (ч. 3 ст. 200 ЦПК України). Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, всі вказані обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та не викликають у суду жодних сумнівів.Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають чинному законодавству, а тому мають бути задоволені. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки у своїй заяві позивач просила залишити судові витрати за нею, питання про стягнення судових витрат з відповідача судом не розглядалось. На підставі викладеного та

Outcome: approved