Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Чернігівського районного суду Чернігівської області з позовом до ГУНП в Чернігівській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області, в якому просить стягнути з Держави Україна через Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 10 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. Вимоги обґрунтовує тим, що 03.02.2024 інспектором Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ББА № 557751, якою на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19.04.2024 визнано протиправною та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення серії ББА № 557751 від 03.02.2021, провадження у справі закрито за відсутністю в його діях події і сладу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП. Рішення суду набрало законної сили 30.04.2024. Внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, йому була заподіяна моральна шкода. За час судової тяганини, яка тривала з лютого 2024 по квітень 2024 року він постійно знаходився у стресовій ситуації, внаслідок необґрунтованих звинувачень. Тривалий стрес негативно позначився на його психологічному стані, викликав пригніченість та невпевненість. Такі незаконні дії принизили його честь та гідність. Тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, а також глибини його душевних страждань, вважає, що достатнім грошовим відшкодуванням завданої моральної шкоди є грошова сума у розмірі 10000,00 грн. Ухвалою судді Чернігівського районного суду Чернігівської області від 28.05.2025 справу передано до Новозаводського районного суду м. Чернігова за територіальною підсудністю. Ухвалою судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.06.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 07.08.2025 через систему «Електронний суд» представником відповідача ГУ ДКСУ у Чернігівській області подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 43-44). 07.08.2025 через систему «Електронний суд» представником відповідача ГУ ДКСУ у Чернігівській області подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить виключити ГУ ДКСУ у Чернігівській області з числа відповідачів та відмовити у задоволенні позову повністю. Посилаються на те, що належним відповідачем у справі є держава Україна, а не ДКСУ, яке жодної шкоди йому не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, отже не може нести відповідальність за можливу шкоду, заподіяну позивачу стверджуваними діями інших державних органів. Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області не є розпорядником коштів Державного бюджету України. Виконання судового рішення про стягнення коштів Державного бюджету України покладена на Державну казначейську службу України. Головне управління не є учасником спірних відносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Зазначають, що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу шкоду. Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому моральної шкоди, не довів причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та стражданнями, які він нібито зазнав, відсутнє належне обґрунтування та розрахунок моральної шкоди (а.с. 51-70). 10.09.2025 через систему «Електронний суд» представником відповідача ГУНП в Чернігівській області подано відзив на позовну заяву, в якому відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Вважають, що у даному випадку не встановлено жодної, передбаченої ст..ст. 1,2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» з підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу та виникнення права на таке відшкодування відсутні, оскільки позивач під слідством та судом не перебував, не мав процесуального статусу підозрюваного чи обвинуваченого, запобіжні заходи відносно нього не обиралися. Рішенням Чернігівського районного суду від 19.04.2024 дії поліцейського не визнавалися протиправними та незаконними. Позивач не довів належними та допустимими доказами та не підтвердив, яких саме душевних страждань він зазнав та які права були порушені. Сума позовних вимог необґрунтованою та незрозумілою (а.с. 71-79). 19.09.2025 через систему «Електронний суд» від представника Чернігівської окружної прокуратури надійшла заява про вступ прокурора у справу у порядку ст.. 56 ЦПК України та ст.. 23 Закону України «Про прокуратуру» (а.с. 87-91). 17.11.2025 від позивача, 10.12.2025 та 16.12.2025 від його представника надійшли клопотання про перенесення розгляду справи (а.с. 93-94, 97, 99) 07.01.2026 від представника позивача на адресу суду надійшли відповіді на відзиви, в яких просить стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10 000 грн враховуючи, що заперечення, викладені у відзивах на позовну заяву, жодним чином не спростовують доводи позивача (а.с. 103-104, 106-108) Ухвалою суду від 11.02.2026 у задоволенні клопотання представника ГУ ДКСУ у Чернігівській області про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено. Відповідно до ч. 5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд доходить наступного висновку. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19.04.2025 визнано протиправною та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ББА № 557751 від 03.02.2024 про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення в розмірі 425 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП. Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч. 1 ст. 126 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення (а.с. 9-14). Указаним рішенням встановлено, що 03.02.2024 інспектором ВРПП ЧРУП ГУНП в Чернігівській області Савченком С.В. було винесено постанову серії ББА № 557751 про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 425 гривень за те, що 03.02.2024 о 21 год 45 хв в Чернігівському районі, с Смолин, вул.. Нова, 1б, водій [PERSON] керував автомобілем, у якого було встановлено додаткове обладнання тягово-зчіпного пристрою (фаркопу) в задній частині КТЗ, що впливає на безпеку дорожнього руху, та при цьому водій відмовився пред`явити посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу до повного ознайомлення, чим порушив вимоги п.п. 2.1а, 2.1б ПДР, п. 31.1 ПДР та ДСТУ 3649:2010 та вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 126 КУпАП. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зі статтями 19, 56 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Вказані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність зазначених умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 ЦК України). Оскільки підставою для відшкодування шкоди позивачу є встановлене преюдиційним судовим рішенням незаконне складання постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, то відсутні спеціальні підстави для застосування ст. 1176 ЦК України. Таким чином, шкода, завдана позивачу незаконним рішенням службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову чи службову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 25.06.2018, провадження № 61-496св18, від 11.07.2018, провадження № 61-14157св18, від 25.07.2018, провадження № 61-2986св18, що у встановленому законом порядку не спростовується відповідачами. Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 953/6561/20, провадження № 61-922св21. У постанові Верховного Суду від 09.06.2021 у справі № 726/837/20, провадження №61-2647св21, зазначено, що «У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі №569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18). У постанові Верховного Суду від 29.09.2021 у справі № 166/1222/20, провадження №61-9003св21, зазначено наступне: у справі, яка переглядається, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у вищезгаданій постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №569/1799/16-ц, провадження №19000сво18, апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Приймаючи до уваги наведене вище, та враховуючи висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 27.03.2019 у справі № 397/1745/14-ц, провадження № 61-19515св18; від 05.02.2020 у справі № 640/16169/17, провадження № 61-15393св18, суд доходить висновку, що скасування постанови про накладення адміністративного стягнення через відсутність його складу, свідчить про те, що позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, що само по собі, поза розумним сумнівом, свідчить про те, що позивач від таких дій переніс негативні емоції, внаслідок чого було порушено звичний ритм його життя, що призвело до емоційних хвилювань, необхідності докладання додаткових зусиль для поновлення своїх прав та останній був вимушений доводити свою правоту у суді. Беручи до уваги, що провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП закрито, суд доходить висновку, що незаконне складання постанови про по справі про адміністративне правопорушення призвело до завдання позивачеві моральної шкоди, яка виразилася у моральних (душевних) стражданнях, що полягають у пережитих відчуттях несправедливості, недовіри до правоохоронних органів через вимушені дії щодо доведення відсутності в своїх діях правопорушення, а тому наявні правові підстави для відшкодування йому завданої моральної шкоди відповідно до вимог статей 23, 1174 ЦК України. При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами... можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Отже, суд звертає увагу, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачеві моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань є, зокрема, доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане складанням постанови по справі про адміністративне правопорушення, витрати зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод. Враховуючи викладене вище, посилання відповідачів про те, що позивачем не доведено факту нанесення йому моральної шкоди, судом відхиляється, оскільки сам факт притягнення особи до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, вчинення якого не було доведено є підставою для відшкодування такій особі моральної шкоди. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує наступне. Відповідно до приписів ч. 1, 2, 3 статті 23 ЦК України, яка регламентує відшкодування моральної шкоди, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її збагачення. Європейський Суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v.BULGARIA, №68490/01, §62, ЄСПЛ, 12.07.2007 року). Позивач в обґрунтування заявленого розміру моральної шкоди в розмірі 10000 гривень, завданої внаслідок здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита, посилається, зокрема, на приниження його честі, гідності, спричиненням моральних переживань, зумовлених необхідністю доводити свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, порушення нормального способу життя. Безумовно, що порушене посадовою особою ЧРУП ГУНП в Чернігівській області провадження про притягнення позивача до адміністративної відповідальності викликало у позивача негативні емоції, однак визначальним у даному питанні є доведеність останнім належними та допустимими доказами заявленого розміру моральної шкоди, адже не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Як зазначив Верховний Суд в постанові від 26.01.2021 у справі № 335/5271/17, встановлюючи протиправність дій суб`єкта владних повноважень та, відповідно, наявність підстав для стягнення моральної шкоди, суди першої та апеляційної інстанцій не мають своїм обов`язком присуджувати розмір вказаної шкоди виключно в тій сумі, яка зазначена позивачем у позовній заяві. Суди, визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, повинні виходити із засад розумності та справедливості. З огляду на викладене, зважаючи на доведеність незаконності складання постанови по справі про адміністративне правопорушення, а також доведеність факту наявності моральної шкоди, що завдана йому провадженням у справі про адміністративне правопорушення, яка полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих стосунків, враховуючи тривалість розгляду справи та витрат часу на відновлення прав, виходячи із засад виваженості, розумності, справедливості та співмірності, суд вважає, що відшкодуванню підлягає на користь позивача моральна шкода в розмірі 2000 гривень, яка буде належною та достатньою для її покриття, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У постанові Верховного Суду від 14.04.2020 у справі № 265/6121/18 зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних відносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст. 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів з державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. За змістом ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом. Вирішуючи питання щодо порядку відшкодування шкоди державою, суд враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 провадження № 12-110гс18, Верховним Судом у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21), від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21), від 07 грудня 2022 року у справі № 461/9982/19 (провадження № 61-4162св22), де зазначено, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, а кошти на відшкодування шкоди підлягають стягненню з Державного бюджету України. Відповідно немає необхідності зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та за своєю суттю є регламентацією способу і порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.11 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», а відтак судові витрати компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного, ст.ст. 19, 55, 56 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 23, 1167, 1174 ЦК України,

Outcome: partial