Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

12.06.2025 року позивач [PERSON] , в інтересах якого діяв адвокат Бакулін Д.О., через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Одеській області, в якому просить стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , моральну шкоду завдану неправомірними діями у розмірі 29 874,00 грн.; стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , судові витрати у розмірі 23028,00 гривень, з яких: 20000,00 грн. витрати на професійну правничу допомогу; 3028,00 грн. витрати зі сплати судового збору. В обґрунтування позовних вимог вказано, що 13.02.2025 року близько 22:20 год. [PERSON] , керуючи автомобілем Dodge Challenger, державний знак [NUMBER] , рухаючись по вул. Фонтанська дорога, напроти буд. 121 в м. Одеса, внаслідок ожеледиці, не впорався з керуванням та допустив наїзд на супермаркет. Після прибуття на місце пригоди та здійснення процесуальних дій уповноваженими особами Управління патрульної поліції в Одеським області, позивача було направлено на проходження огляду на ознаки алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів до КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» ООР». Відповідно до висновку лікаря-нарколога спеціалізованого медичного закладу №000 370 від 20.02.2025 року, у [PERSON] ознак наркотичного або алкогольного сп`яніння не виявлено, проте старшим лейтенантом поліції Управління патрульної поліції в Одеський області Дряпак О.В. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №253227 від 21.02.2025 року за частиною 1 статті 130 КУпАП. У вказаному протоколі було встановлено, що водій керував транспортним засобом Dodge Challenger у стані наркотичного сп`яніння, що підтверджується висновком лікаря-нарколога спеціалізованого медичного закладу №000370 від 20.02.2025 року, у подальшому протокол було направлено на розгляд до Київського районного суду міста Одеси. Постановою Київського районного суду м.Одеси від 02.04.2025 року по справі № 947/8909/25 провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП закрито відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Постанова набрала законної сили 17.04.2025 року. Представник позивача зазначає, що складанням даного протоколу позивачу було спричинено моральну шкоду, тому посилаючись на норми ст.ст.16, 23,1166,1167,1176 ЦК України та Закон України «№ 266/94-ВР від 01.12.1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР), позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, внаслідок протиправного та незаконного складання відносно нього адміністративного протоколу, чим було спричинено йому моральна (немайнова шкода). Розмір моральної шкоди представником позивача рахується виходячи із розміру однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць його моральних страждань, починаючи моментом складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення та закінчуючи датою подання позовної заяви. Тобто, з моменту складання протоколу до подання позивачем позову минуло 3 місяці та 22 дні, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати станом на 2025 рік, сума моральної шкоди становить 3*8000=24000 грн., 22 дні*267=5874 грн., відповідно 24000+5874=29847 грн. Тобто, вказану суму позивач просить стягнути з Державного бюджету України на його користь, та судові витрати. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2025 року вказану справу передано судді Гниличенко М.В. Згідно ч.2 ст.19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами позовного провадження у порядку загального або спрощеного провадження. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 02.07.2025 року провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, передбаченого ст.ст.274-279 ЦПК України, у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін. Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи за відсутності учасника процесу. Представник відповідача Департаменту патрульної поліції Сердюк А.В. через канцелярію суду надав відзив на позов, яким просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на той факт, що фактично доводи позову обґрунтовано ст.1176 ЦК України та Законом України № 266/94ВР«Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», однак Департамент патрульної поліції відповідно до Положення про Департамент патрульної поліції, затверджений Наказом Національної поліції України від 06.11.2015 року № 73 (у редакції від 05.09.2024 року № 947) та Положення про управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції від 18.11.2021 року № 2597, не є органом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність, не є органом досудового розслідування, прокуратури або судом. Тому, посилання на Закон України № 266/94ВРпро порядок відшкодування шкоди, або формулу розрахунку розміру моральної шкоди, визначену цим законом, та застосовувати до вказаних обставин по справі, є недоречним. Крім того, представник відповідача зазначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди на загальних підставах (ст.ст.1173,1174) має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач. Однак, дії інспектора не було визнано незаконними або протиправними жодним судовим рішенням, тому відсутній причинний зв`язок між діями інспектора та завданням моральної шкоди. До позову позивачем не надано будь-яких доказів медичного характеру, які б належним чином підтверджували завдання позивачу моральної шкоди. Також, представник відповідача звертає увагу суду на постанову Верховного Суду від 21.10.2020 року по справі № 312/262/18, якою зазначено, що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру та не може бути доказом заподіяння позивачу моральної шкоди. Тому, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі./а.с.48/ Представником позивача адвокатом Бакуліним Д.О. було надано відповідь на відзив, якою він просив задовольнити позов у повному обсязі./а.с.63/ Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином у порядку ст.ст.128, 131 ЦПК України. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Бакулін Д.О. до судового засідання не з`явились, належним чином повідомлялись, через канцелярію суду надали заяву, якою просили розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представниквідповідача Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Одеській області Сердюк А.В. до судового засідання не з`явився, належним чином повідомлявся, причини неявки суду невідомі. Суд вважає, що докази, які є в матеріалах справи повними та достатніми для розгляду справи по суті за відсутністю учасників процесу, належним чином повідомлених. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, але при цьому зауважує, що кожна справа є індивідуальною, різняться обставини справи, предмет та підстави позову, змінюється законодавство та судова практика, однак сторони у даній справі звертають увагу суду на численні постанови та правові висновки Верховного Суду з подібних відносин, але не завжди ці правові позиції співпадають з обставинами даної справи. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як вбачається із позову, [PERSON] 13.02.2025 року, близько 22.20 год., керуючи автомобілем Dodge Challenger, державний знак [NUMBER] , рухаючись по вул. Фонтанська дорога, напроти буд. 121 в м. Одеса, внаслідок ожеледиці, не впорався з керуванням та допустив наїзд на супермаркет. Після прибуття на місце пригоди та здійснення процесуальних дій уповноваженими особами Управління патрульної поліції в Одеській області, позивача було направлено на проходження огляду на ознаки алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів до КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» ООР». У відповідності до Результату токсикологічного дослідження № 179 від 18.02.2025 року у гр. [PERSON] було виявлено позитивний тест на наявність морфіну, також у результаті імунохроматографічного дослідження (СІТО TEST) на 10 видів наркотиків № 237 від 14.02.2025 року у [PERSON] виявлено позитивний тест на наявність морфіну./а.с.13 зворот/. Представник відповідача зазначає, що у зв`язку з виявленими обставинами, працівниками поліції прийнято було рішення зафіксувати дані обставини у спеціальному протоколі і передати його на розгляд компетентному органу суду з метою прийняття об`єктивного рішення. Під час складання вказаного протоколу працівники патрульної поліції реалізовували свої повноваження згідно Закону України «Про Національну поліцію», КУпАП, Наказу МВС України «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» за № 1395 від 07.11.2025 року, спільного Наказу МВС України та МОЗ України «Про затвердження Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» за № 1452/735 від 09.11.2015 року. Відповідно Протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 253227 від 21.02.2026 року, складеного інспектором 2 взводу 5 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області старшим лейтенантом поліції Дряпак О.В., вбачається, що водій [PERSON] 13.02.2025 року о 22.20 год. керуючи автомобілем Dodge Challenger, державний знак [NUMBER] , рухаючись по вул. Фонтанська дорога, буд. 121 в м. Одеса, у стані наркотичного сп`яніння, що підтверджується висновком лікаря-нарколога спеціалізованого медичного закладу від 20.02.2025 року. Подія фіксувалась на ПВР 474500, 470402, 233765, чим порушив п.2.9.а ПДР керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, що знижують ї увагу та швидкість реакції./а.с.14/ Представник позивача зазначає, що у зв`язку з вищенаведеним, [PERSON] був змушений звернутися за правовою допомогою до адвоката. 26.02.2025 року адвокатом було направлено адвокатський запит до КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я», щодо уточнення результатів огляду [PERSON] . Згідно відповіді Генерального директора КНП «Одеський медичний центр психічного здоров`я Одеської обласної ради» К.Рябухіна на запит адвоката позивача [PERSON] за №1378 від 03.03.2025 року вбачається, що в результаті проведеного (СІТО TEST) на 10 видів наркотиків № 237 від 14.02.2025 року у Кожемяченко Р.А. виявлено морфін; в результаті токсикологічного дослідження сечі [PERSON] за № 179 від 18.02.2025 року виявлено морфін імунохроматографічним методом, методом тонкошарової хроматографії наркотичні речовини не виявлено./а.с.13/ Відповідно остаточного висновку лікаря-нарколога спеціалізованого медичного закладу Папазахаріаді І.П. №000370 від 20.02.2025 року, у [PERSON] ознак наркотичного або алкогольного сп`яніння не виявлено. /а.с.14/ Постановою Київського районного суду м.Одеси від 02.04.2025 року по справі № 947/8909/25 провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП закрито відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.Постанова набрала законної сили 17.04.2025 року. /а.с.26/ Представник відповідача у своїх поясненнях звертав увагу суду на той факт, що існує юридична прогалина при притягненні осіб до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП, оскільки представник Департаменту патрульної поліції не є стороною при розгляді адміністративної справи, не може надавати пояснення, заявляти клопотання та користуватись усіма передбаченими законом процесуальними правами, які забезпечують рівність та диспозитивність учасників процесу, та звернути увагу суду, що три медичних документа підтверджують факт того, що особа перебувала у стані наркотичного сп`яніння, та фактично медичні документи мають розбіжності за методами виявлення наркотичних речовин в крові та сечі пацієнтів. Проте, суд зазначає, що постанова Київського районного суду м.Одеси від 02.04.2025 року, якою закрито провадження у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення,набрала законної сили та відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Реалізуючи передбачене ст.56 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Процесуальне законодавство встановлює вимоги до змісту позовної заяви. Від якості позовної заяви, юридично правильного змісту позовних вимог, зазначення способу судового захисту залежить швидкий і ефективний розгляд справи Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст.1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності. За таких обставин питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КУпАП України, а суд загальної юрисдикції за правилами позовного провадження самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для пред`явлення позову про відшкодування моральної шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ч. 1 ст. 1173 ЦК України). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ч. 1 ст. 1174 ЦК України). Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Зокрема, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у вигляді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дій посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21). Відсутність у судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, висновків суду про невідповідність (суперечність) дій працівників патрульної поліції вимогам закону при винесені постанови про адміністративне правопорушення не перешкоджає зверненню особи до суду з вимогами про відшкодування шкоди за очевидно протиправні чи навіть свавільні дії поліцейських. У справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача. У наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин. Частиною 1 статті 1, частиною 3 статті 19, статтею 23 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що Національна поліція України (поліція) це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. З огляду на приписи Закону України "Про Національну поліцію", Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, тому на правовідносини щодо складання протоколів у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не поширюються правила статті 1176 ЦК України та Закону N 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». 22.01.2025 року було прийнято постанову Великої Палати Верховного Суду по справі № 335/6977/22, із вказаної постанови суд приймає до уваги саме роз`яснення щодо питань відшкодування шкоди та суб`єктний склад заподіювачів шкоди. Відповідно до п.92 постанови вбачається, що спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Відповідно до п.93 постанови вбачається, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт. Відповідно до п.98 постанови вбачається, що системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР та статті 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові визначила, що положення Закону № 266/94-ВР не розповсюджують свою дію на Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, та Департаменту патрульної поліції. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення,бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування. Суд повторно наголошує на тому, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. В інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті і така шкода відшкодовується державою на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України). Загальні правила відшкодування моральної шкоди, її розмірусуд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має керуватися засадами розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач. Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine»). Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не спричинили вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди. З огляду на загальні засади, підстави та правила доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, саме позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли, та розмір її відшкодування. У постанові № 464/3789/17 від 10.04.2019 року Верховний Суд зазначив, що судам слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) на позивача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Проте, позивачем не було надано доказів на підтвердження обставин щодо заподіяння йому моральної шкоди неправомірними діями відповідача. Так, позивачем не надано суду жодних медичних довідок, висновків чи інших документів, які б вважалися належними та допустимими доказами моральних страждань, душевних хвилювань, приниження його честі та гідності, що прямо чи опосередковано підтвердили б заподіяння йому душевних страждань, а отже, і заподіяння йому шкоди, розмір якої позивачем також не обґрунтований. Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18 (провадження № 61-14401св19). Суд звертає увагу на той факт, що позивачем позовну заяву було подано у червні 2025 року, після ухвалення правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.01.2025 року по справі № 335/6977/22, однак представник позивача у позові описує усі норми ст.ст.1166,1167,1176,1173,1174 ЦК України, та посилається на ст.ст.2,4 Закону № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема вказує, що на підставі п.2 ч.1 ст.1 вказаного Закону у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок закриття провадження по справі та накладення штрафу. При цьому представник позивача посилається на постанову Верховного Суду від 09.06.2021 року, якою вказано, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб патрульної поліції та є підставою для відшкодування моральної шкоди. Проте суд зазначає, що вказана постанова Верховного Суду не є актуальною, та існує правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 року по справі № 335/6977/22, яка повинна застосуватись судом при розгляді вказаної категорії справи. Також, суд зауважує про те, що належним відповідачем у спірних правовідносинах є держава Україна як самостійний окремий учасник цивільних правовідносин в особі органу, діями якого завдано шкоду. Протокол серії ЕПР1 № 253227 від 21.02.2025 року складено інспектором 2 взводу 5 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області старшим лейтенантом поліції Дряпак О.В. Посадова особа, яка склала протокол про адміністративне правопорушення перебуває у трудових відносинах з міжрегіональним органом поліції, а саме з Департаментом патрульної поліції Національної поліції України. Управління патрульної поліції в Одеській області, в якому проходить службу вищевказаний інспектор є відокремленим підрозділом Департаменту патрульної поліції. Відповідно до «Переліку територіальних органів Національної поліції, що утворюються» затвердженого постановою КМУ від 16.09.2015 року № 730 «По утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» створено як юридичну особу публічного права Департамент патрульної поліції як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції. Тому, по суті матеріально-правового спору в цій справі належним відповідачем є держава Україна як самостійний окремий учасник цивільних правовідносин в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України. (ЄДРПОУ 40108646, місцезнаходження: м.Київ, вул.Федора Ернста, 3). Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України). Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, вказане положення кореспондується з ч.3 ст.19 Закону України «Про Національну поліцію» - держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними свої повноважень. Однак, представником позивача у прохальній частині позову зазначено про стягнення моральної шкоди з Державного бюджету, та не зазначено найменування особи, з якої позивач просить стягнути моральну шкоду, оскільки Державний бюджет України не є юридичною особою та не може бути відповідачем по справі, відповідачем по справі є держава Україна в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України. Крім того, представник позивача помилково обґрунтовує розмір моральної шкоди, визначаючи розрахунковою величиною для визначення розміру відшкодування моральної шкоди розмір мінімальної заробітної плати відповідно до Закону № 266/94-ВР, яким за час перебування під слідством чи судом враховується мінімальний розмір заробітної плати. Суд зауважує, що виходячи із судової практики, право на відшкодування моральної шкоди за результатами адміністративної справи мають особи, яких вже було притягнуто до адміністративної відповідальності постановою поліцейського і ця постанова була скасована в судовому порядку. Якщо поліцейський лише склав протокол про адміністративне правопорушення і направив його до суду для прийняття рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, а суд встановив у діях особи відсутність складу адміністративного правопорушення і закрив провадження у справі, то в даному випадку у особи не виникло право на стягнення моральної шкоди, оскільки особа не була незаконно притягнення до адміністративної відповідальності, і отже у особи не виникло право на відшкодування шкоди завданої неправомірними рішеннями. Протокол про адміністративне правопорушення є лише документом, що фіксує факт порушення, і сам по собі не породжує безпосередніх юридичних наслідків (наприклад, штрафу), а слугує доказом у справі, на підставі якого уповноважений орган виносить постанову. Відповідно до судової практики, протокол, не підкріплений іншими доказами, не може бути безумовним доказом. У постанові від 22 січня 2025 року у справі №335/6977/22 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, тобто підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи. Велика Палата Верховного Суду окремо зазначила, що процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які полягають у фіксації адміністративного правопорушення, можуть бути оцінені на предмет відповідності закону чи іншому нормативному акту судом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки оцінка таких дій без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності сукупно з іншими доказами є неможливою. При вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням особи до адміністративної відповідальності, встановлення протиправного характеру дій посадових осіб, які склали протокол про адміністративне правопорушення, не може оцінюватись як преюдиційний факт завдання моральної шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, і як наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими обставинами. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів державної влади, завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вже було зазначено, позивач обґрунтовує завдання йому шкоди протиправністю дій відповідача, що виразилися у складенні протоколу про адміністративне правопорушення. Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди. Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення. Із позову вбачається, що позивачем не заявлено вимог щодо форми, змісту протоколу, або процедури його складання, не заявлено вимог щодо протиправних дій поліцейських при складанні протоколу. У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу. При не встановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності. Закриваючи провадження у справі у зв`язку із відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, суд у постанові вказав, що матеріали справи не містять належних та достатніх доказів підтвердження факту керування [PERSON] в стані наркотичного сп`яніння. Посилання представника позивача щодо накладення на інспектора поліції Дряпак О.В. дисциплінарного стягнення у вигляді догани, не підтверджує та не спростовує факт того, що провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито судом у зв`язку із недостатністю в матеріалах справи доказів, а не через встановлення очевидної невідповідністі протоколу вимогам закону або внаслідок протиправних дій працівників поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або дій, які мають ознаки свавільності. Крім того, відповідно до дисциплінарного статуту догану інспектору поліції може бути накладено з різних причин - невиконання наказів, прогули, порушення ПДР, невиконання посадових інструкцій, порушення етики, некоректне спілкування, грубість, неохайний вигляд, порушення форми одягу та інше. Тому, суду невідомо причини та підстави накладення догани, питання щодо витребування вказаних дисциплінарних матеріалів з метою надання їх правової оцінки, представником позивача заявлено не було. /а.с.71/ Таким чином, у випадку подальшого закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність складу адміністративного правопорушення, сам лише факт складення протоколу патрульними поліцейськими не може оцінюватись як преюдиційний факт заподіяння моральної шкоди і як наявність причинно-наслідкового зв`язку бути підставою для відшкодування шкоди. Слід звернути увагу, що провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито в судому порядку, тим самим державою було відновлено порушене право позивача. Як вказує ЄСПЛ, визнання порушення само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду (див. п. 46 рішення ЄСПЛ від 13 липня 2006 року у справі «Сілін проти України». На підставі викладеного, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, належність сторін процесу, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд приходить до переконання, що наявні в матеріалах докази не підтверджують порушеного права позивача, є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно приписів ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи те, що судом було відмовлено в задоволенні позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про розподіл судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed