Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

У липні 2025 року Акціонерне товариство (далі - АТ) «Кредобанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 89 177,52 грн та судовий збір. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14 лютого 2020 року між [PERSON] та АТ «Кредобанк» укладено кредитний договір № CL-263903, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти, а позичальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повернути кредит, сплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі у строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту. Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту. Сума виданого кредиту складає 41 665,00 грн з терміном повернення кредиту - до 13 лютого 2025 року. Однак, відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість за кредитним договором, яка становить 89 177,52 грн та складається із суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 36 841,22 грн та за відсотками - 53 336,30 грн. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь АТ «Кредобанк» вказану суму заборгованості за кредитним договором №CL-263903 від 14 лютого 2020 року. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 липня 2025 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторонам роз`яснено порядок та строк для подання заяв, відповідачу роз`яснено строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 39, 40). Відповідачу суд направляв копії ухвали про відкриття провадження, позовної заяви з додатками на адресу реєстрації (а.с. 38). Поштове відправлення повернулось до суду без вручення з відміткою «адресат за вказаною адресою відсутній» (а.с.45). Згідно з положеннями частини сьомої та восьмої статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Таким чином, відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд його справи судом, процесуальним правом подати відзив на позовну заяву не скористався. Відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України та частини п`ятої статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 14 лютого 2020 року між відповідачем [PERSON] та позивачем АТ «Кредобанк» укладено кредитний договір № CL-263903, за умовами якого банк зобов`язувався надати у власність позичальникові грошові кошти (надалі - кредит) на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використанні, а Позичальник зобов`язується використати кредит на цілі, вказані в цьому кредитному договорі, повернути кредит, сплатити процент та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим кредитним договором (п. 1 кредитного договору). Відповідно до п. 2.1 кредитного договору банк видав позичальнику кредит в сумі 41 665,00 грн. Дата видачі кредиту - 14 лютого 2020 року (п. 2.2 кредитного договору). Строк (термін) кредитування - 60 місяців терміном до 13 лютого 2025 року (п. 2.3 кредитного договору). За користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки, за процентною ставкою 65 % річних (п. 4.1 кредитного договору). Пунктом 4.2. кредитного договору визначено, що проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360»), за ставкою визначною п. 4.1. кредитного договору, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту у повному обсязі, якщо інше не випливає з умов цього кредитного договору. Відповідно до п.п. 4.4, 4.5, 4.6. кредитного договору загальні витрати за кредитом становлять 101 205,12 грн, орієнтовна реальна річна процентна ставка - 88,28% річних, орієнтовна загальна вартість кредиту -142 870,12 грн. Відповідно до п. 6.1. кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і строки (терміни), передбачені кредитним договором та/або додатками до нього. Відповідно до п. 6.2. кредитного договору, позичальник зобов`язаний здійснити 60 щомісячних платежів по 2 383,00 грн щомісячно, кожного останнього числа відповідного місяця, впродовж 60 місяців з дати укладення кредитного договору, Відповідно до п. 6.3. кредитного договору, позичальник щомісячно, здійснює повернення суми заборгованості за кредитом, сплачує проценти за користування кредитом у вигляді рівних сум - ануїтетного платежу (розмір якого визначається п. 6.2. кредитного договору). Відповідно до п. 6.10. кредитного договору, позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення банку, передбаченого п. 6.9. кредитного договору, усунути порушення умов кредитного договору, вказаних у повідомленні протягом 30 (тридцяти) календарних днів із дня отримання такого повідомлення. Якщо позичальник не усунув вказані порушення, то він зобов`язаний достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за кредитним договором не пізніше 30-го календарного дня після отримання письмового повідомлення Банку (п. 6.9. кредитного договору). Додатком до кредитного договору № CL-263903 від 14 лютого 2020 року є підписаний сторонами графік платежів (а.с.9). Матеріали справи містять паспорт споживчого кредиту (а.с. 10-12), анкету-заяву № CL-263903 фізичної особи на отримання готівкового кредиту (а.с. 13), виписку по особовим рахункам з 14 лютого 2020 року по 15 квітня 2025 року (а.с. 20-26). Як вбачається з копії меморіального ордера № 8865535 від 14 лютого 2020 року, відповідач [PERSON] за кредитним договором № CL-263903 від 14 лютого 2020 року отримав грошові кошти в сумі 41 665,00 грн (а.с.19). Позивач, звертаючись до суду, повідомив, що відповідач всупереч договірним зобов`язанням, в установлені терміни не повернув кредитні грошові кошти, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість. 06 березня 2025 АТ «Кредобанк» направив [PERSON] досудову вимогу № 05032025-П14-11954548 від 03 березня 2025 року щодо виконання договірних зобов`язань за договором № CL-263903 від 14 лютого 2020 року на суму 86 250,72 грн, що підтверджується описом вкладень у цінний лист та реєстром згрупованих відправлень (а.с. 27, 28). Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно положень ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтями 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (щодо договору позики), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. За приписом частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України прострочення позичальником повернення чергової частини позики (кредиту) кореспондує праву позикодавця (кредитодавця) вимагати дострокового повернення частини позики (кредиту), що залишилася, та сплати процентів. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з матеріалів справи, банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу грошові кошти у розмірі 41 665,00 грн. Позичальник в свою чергу грошові зобов`язання за кредитним договором не виконав, чим порушив права позивача АТ «Кредобанк», які підлягають судовому захисту шляхом примусового стягнення заборгованості. Зокрема, відповідно до розрахунку заборгованості за договором кредиту № CL-263903 від 14 лютого 2020 року, станом на 15 квітня 2025 року заборгованість відповідача [PERSON] становить 89 177,52 грн та складається з суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 36 841,22 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 52 336,30 грн (а.с.16-18). Враховуючи, що у справах про стягнення кредитної заборгованості до предмета доказування включаються серед іншого обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості. Відповідач до суду не надав жодних доказів, які б спростовували наявність заборгованості. Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Враховуючи, що відповідачем не спростовано розміру боргу, а тому з огляду на вищевикладене та з урахуванням того, що отримані та використані відповідачем кредитні кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. Згідно зі ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 3 028,00 грн, у зв`язку з документальним підтвердженням їх понесення (а.с.37). На підставі викладеного,

Outcome: approved