Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні та визначенні способу участі матері у вихованні дитини. У своєї позовній заяві просила суд: Зобов`язати [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) не чинити [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) перешкод у спілкуванні та побаченні з сином [PERSON] ; визначити матері дитини [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) наступний спосіб у спілкуванні та вихованні малолітнього сина [PERSON] [INFO] : ??щовівторка та щочетверга з 20.00 до 21.00 в режимі відеозв?язку через мобільні телефони; ??у день народження [PERSON] [INFO] , щорічно протягом 1,5 год за місцем проживання дитини іменинника або на нейтральній території (за домовленістю між батьками щодо узгодження часу та місця) ; у день народження матері дитини [PERSON] , щорічно 11 січня з 15.00 год. до 19.00 год. за місцем проживання дитини або на нейтральній території (за домовленістю між батьками щодо часу та місця), безперешкодний відпочинок матері з сином [PERSON] в період літніх канікул загальним терміном 20 календарних днів, а також в період зимових канікул загальним терміном 10 календарних днів; зобов`язати батька дитини [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) організувати спілкування дитини [PERSON] [INFO] з матір?ю [PERSON] щовівторка та щочетверга у період з 20.00 до 21.00 в режимі відеозв?язку через мобільні телефони. Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що в червні 2022 року [PERSON] з сином [PERSON] за згодою [PERSON] виїхали до Республіки Ірландія на тимчасове проживання. Після повернення в Київ [PERSON] , як зазначає [PERSON] , чинив їй перешкоди у спілкування з сином, забравши [PERSON] в м. Миргород. [PERSON] зазначає, що [PERSON] уникає спілкування з нею та забороняє їй спілкуватися з сином, чим порушує її права як матері дитини. Вказане стало підставою для звернення до суду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2025 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 04 липня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] зазначає, що під час розгляду Шевченківським районним судом міста Києва справи №761/30960/23 [PERSON] повідомив матір, що хоче проживати з батьком. [PERSON] також вказує, що перешкод у спілкуванні матері та сина не чинить, а навпаки намагається переконати сина спілкуватися з матір?ю, адже [PERSON] не цікавиться сином. 18 липня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якої [PERSON] зазначає, що батько розповсюджував неправдиві чутки про матір, перешкоджаючи спілкуванню та завдаючи їхньому спільному сину [PERSON] значних страждань. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2025 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Просила розгляд справи проводити без її участі. Відповідач у судовому засіданні просив позовні вимоги залишити без задоволення з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Третя особа у судове засідання свої представників не направила, подала заяви про розгляд справи без їх участі. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. 07 червня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім?ї, про що зроблено актовий запис №1076. 22 травня 2021 року за час перебування у шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народився син, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві. У червні 2022 року [PERSON] та [PERSON] виїхали до Республіки Ірландія на тимчасове проживання. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2023 року у справі №761/23247/23 шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] 07 червня 2009 року, було розірвано. 26 червня 2024 року Шевченківським районним судом міста Києва у цивільній справі №761/30960/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім?ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім?ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, було прийнято рішення, яким позовні вимоги позивача за первісним позовом задоволено в повному обсязі: визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 19 березня 2025 року [PERSON] звернулась із заявою до Служби у справах дітей та сім?ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у праві спілкування з дитиною, у якій зазначала, що [PERSON] позбавляє її можливості спілкуватися з сином. У поданій заяві просила Службу у справах дітей та сім?ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації зобов?язати [PERSON] організувати спілкування [PERSON] з матір?ю, [PERSON] , у режимі відеозв?язку через мобільні телефони у такі періоди: щовівторка з 20:00 до 21:00, щосуботи з 20:00 до 21:00. За результатами розгляду заяви Служба у справах дітей та сім?ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації листом за вих. №109/40-1214 від 22 квітня 2025 року повідомила [PERSON] , що для визначення способі участі у вихованні диини того з батьків, хто проживає окремо від неї, необхідно звернутися до управління (Центру) надання адміністративних послуг за місцем фактичного проживання дитини із заявою, в якій має бути прописаний графік побачень з дитиною. На даний час, як зазначає [PERSON] , вона позбавлена будь-якої можливості поспілкуватися з сином, що на її думку , завдає дитині значних моральних страждань та може негативно вплинути на психологічний стан дитини. Вищезазначено стало підставою для звернення до суду з вказаною позовною заявою. Щодо позовних вимог, суд доходить наступних висновків. Положенням ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.91 р., дата набуття чинності для України 27.09.91 р.) передбачено: «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини», а також положення ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України містить: «Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини...». Європейський суд з прав людини у низці своїх рішень (зокрема у справах «Хокканен проти Фінляндії», «Фуска проти Румунії») наголосив, що при визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв?язків із сім?єю, крім випадків, коли сім?я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, та забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - реалізація матір?ю, батьком, іншими членами сім?ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства», батьки, інші члени сім?ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов?язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов?язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 159 Сімейного кодексу України передбачає, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов?язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров?я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров?я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Також, відповідно до ст. ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім?ї разом з батьками або в сім?ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні прав і обов?язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов?язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків в прямих контактів. Батьки які проживають окремо від дитини, зобов?язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Як зазначає ч. 2 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», прийнятої резолюцією №44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 року держави-учасниці зобов?язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов?язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 5 цієї Конвенції наголошує, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов?язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім?ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Частина 3 статті 9 Конвенції продовжує, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Під час судового розгляду, з метою забезпечення найкращих інтересів дитини, судом було безпосередньо заслухано думку сина позивача та відповідача, [PERSON] , щодо спілкування з матір?ю, [PERSON] . [PERSON] висловив позицію про відсутність потреби у спілкуванні з матір`ю. Суд до висловленої позиції дитини відноситься з врахуванням особливостей віку, психоемоційного та емоційного розвитку дитини, які є не остаточно сформованими, а відтак розуміння в повній мірі значення взаємодії та спілкування з батьками, на думку суду, має ще не до кінця повний контекст. Крім того, суд, враховуючи думку сина, задовольняє позов саме в частині вимог, дозуючи обсяг спілкування і встановлюючи певні межі в їх реалізації з огляду на наступне. Органом опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації надано суду Висновок про визначення способу участі матері [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] за №109-6094 від 30 вересня 2025 року (далі - Висновок №109-6094 від 30 вересня 2025 року). Як вбачається з Висновку №109-6094 від 30 вересня 2025 року, [PERSON] під час бесіди зі спеціалістами Служби у справах дітей та сім?ї повідомив, що останнім часом мінімізував зв?язок з матір?ю у зв?язку із образою на нею та прийняв рішення залишитися з батьком. Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації у Висновку №109-6094 від 30 вересня 2025 року рекомендує визначити способи участі [PERSON] у вихованні [PERSON] , [INFO] у такому порядку: щовівторка та щочетверга з 20:00 години до 21:00 години спілкування в режимі відеозв?язку через мобільні телефони; зустрічі у день народження дитини протягом 1,5 години; зустрічі у день народження матері дитини з 15:00 години до 19:00 години; відпочинок матері з сином в період літніх канікул 20 календарних днів, в період зимових канікул 10 календарних днів, за згодою дитини. При цьому суд наголошує, що дотримання принципу найкращих інтересів дитини при розгляді даної справи забезпечується шляхом співставлення позиції дитини щодо порядку та потреби у спілкуванні з матір?ю із висновком органу опіки та піклування. Оцінюючи Висновок №109-6094 від 30 вересня 2025 року у сукупності з іншими доказами, а також із врахуванням думки [PERSON] щодо можливості та доцільності спілкування з матір?ю, суд доходить до висновку, що встановлення систематичного контакту між [PERSON] та [PERSON] має фундаментальне значення для формування особистості останнього, яке за своїм значенням переважає небажання сина спілкуватися з матір?ю. Оцінюючи позицію [PERSON] , висловлену в ході судового розгляду, суд ставиться до неї критично та вважає, що вона не може слугувати самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Таким чином, суд вважає за необхідне визначити участь матері у вихованні дитини відповідно до Висновку №109-6094 у такому порядку: щовівторка та щочетверга з 20:00 години до 21:00 години спілкування в режимі відеозв?язку через мобільні телефони; зустрічі у день народження дитини протягом 1,5 години; зустрічі у день народження матері дитини з 15:00 години до 19:00 години; відпочинок матері з сином в період літніх канікул 20 календарних днів, в період зимових канікул 10 календарних днів, за згодою дитини. Щодо вимоги про зобов`язання не чинити перешкод у спілкуванні матері з сином та організувати їхнє спілкування, суд зазначає наступне. У позовній заяві позивач просила суд зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у спілкуванні з сином, [PERSON] та зобов?язати [PERSON] організувати спілкування [PERSON] з матір?ю [PERSON] щовівторка та щочетверга у період з 20.00 до 21.00 в режимі відеозв?язку через мобільні телефони. При розгляді даних вимог суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до положень ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Встановлення способу спілкування з дитиною передбачає обов`язок обох батьків дотримуватися визначеного графіку, а тому вимога про не вчинення перешкод має спрямована на попередження вчинення порушень тим із батьків, хто проживає разом з дитиною. За відсутності належних та допустимих доказів невиконання батьком обов`язків щодо дотримання права дитини на контакт з матір`ю станом на дату ухвалення рішення у справі, така вимога є передчасною. Вимога позивача про не вчинення перешкод не передбачає самостійного механізму виконання, відмінного від реалізації встановленого судом способу спілкування між матір?ю та сином. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 147 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Суд наголошує, що вимога про зобов`язання організувати спілкування покладає на відповідача відповідальність за волевиявлення дитини та технічне забезпечення процесу, що виходить за межі визначення способу участі матері у вихованні сина. Таким чином, задовольняючи вимогу про визначення часу та способу спілкування з дитиною, суд відмовляє в частині зобов`язання відповідача його організовувати, оскільки саме графік спілкування є достатнім і вичерпним способом захисту прав [PERSON] , який забезпечує баланс між правом матері на участь у вихованні дитини та розвитком дитини у гармонійному середовищі. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необхідність ухвалення рішення про встановлення режиму спілкування дитини з матір?ю, оскільки таке рішення максимально відповідає його інтересам. У зв`язку з викладеним суд задовольняє позовну заяву частково, визначаючи [PERSON] наступний спосіб у спілкуванні та вихованні [PERSON] [INFO] : щовівторка та щочетверга з 20:00 години до 21:00 години спілкування в режимі відеозв?язку через мобільні телефони; зустрічі у день народження дитини протягом 1,5 години; зустрічі у день народження матері дитини з 15:00 години до 19:00 години; відпочинок матері з сином в період літніх канікул 20 календарних днів, в період зимових канікул 10 календарних днів, за згодою дитини. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). У зв?язку із тим, що позовні вимоги задоволені частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 399, 60 грн. На підставі вищевикладеного, Конвенції про права дитини, ст. ст. 7, 141, 142, 150-157, 160, 161, 171, 185 СК України, ст. ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 55, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

Outcome: partial