Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Відділ «Служба у справах дітей» Краснопільської селищної ради, Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів і свої позовні вимоги мотивує тим, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають спільну дочку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу, з початку 2013 року відповідач став постійно проживати в Туреччині, а позивачка з дитиною залишилися постійно проживати в Україні. Відповідач [PERSON] не спілкується з донькою [PERSON] , не приїздить до неї, не телефонує їй, не проявляє до неї щонайменшої батьківської турботи, не цікавиться її здоров`ям та не займається її лікуванням, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, не забезпечує доньку необхідним харчуванням, ніякої матеріальної допомоги не надає, від виконання своїх батьківських обов`язків повністю самоусунувся. 30 серпня 2016 року позивачка [PERSON] вступила в шлюб з [PERSON] .. Позивачка разом зі своїм чоловіком [PERSON] дбають про виховання [PERSON] , її фізичний та моральний розвиток, увесь час знаходяться поруч з дитиною та повністю живуть її життям, створюють для неї всі необхідні умови для всебічного розвитку та відпочинку. [PERSON] проживає в нормальних житлово-побутових умовах. А тому просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , уродженця Мерзіфон Республіка Туреччина, батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] та стягнути з нього аліменти на користь позивачки на утримання малолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно до повноліття дитини, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму, встановленого для відповідного віку дитини. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Казміренко Л.О. в письмовій заяві позов підтримала повністю, просить суд позов задоволити. Представник третьої особи: управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради вважає за доцільне позбавити батька батьківських прав відносно доньки. Третя особа: відділ «Служба у справах дітей» Краснопільської селищної ради про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Представник в письмовій заяві просить суд позов задоволити, слухати справу у відсутність представника. Відповідач [PERSON] до суду не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Одночасно також був повідомлений через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, так як розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи. Суд, вивчивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного: Судом встановлено, що позивачка та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 2011 року по 03 червня 2014 року. Дані обставини підтверджуються копією свідоцтва про одруження серії №01 та № [NUMBER] від 26.09.2011 року, виданого адміністрацією управління у справах населення Муратпаша Турецької республіки з апостилем та перекладом на українську мову, а також рішенням цивільного суду першої інстанції Мерзіфон Турецька Республіка №2014/431 від 03.06.2014 року з апостилем та перекладом на українську мову. [INFO] у позивачки [PERSON] (дівоче [PERSON] , за першим шлюбом [PERSON] ) та відповідача [PERSON] народилася спільна донька, [PERSON] , що підтверджено довідкою про народження лікарні «Ан Дева Ілдиз» від 08.09.2011 року з апостилем, яка перекладена на українську мову, а також копією свідоцтва про народження [PERSON] №3808 від 23.11.2011 року з апостилем та перекладом на українську мову. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована громадянкою України, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянкою України Посольства України в Турецькій Республіці №61310/36-536-3170 від 30 листопада 2011 року. Відповідно до акту встановлення фактичного місця проживання особи Центру надання адміністративних послуг Краснопільської селищної ради Сумського району Сумської області від 05.05.2025 року позивачка з дитиною проживають в [ADDRESS] . 30 серпня 2016 року позивачка [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про шлюб від 30.08.2026 року. Згідно з інформацією з довідки Миропільського ліцею Міропільської сільської ради Сумського району Сумської області №232 від 24.04.2025 року [PERSON] , [INFO] з 01.09. 2017 року по теперішній час навчається в Миропільському ліцеї Миропільської сільської ради Сумського району Сумської області. За період навчання вихованням дитини займається її мати, [PERSON] та вітчим [PERSON] . Батька дитини [PERSON] , [PERSON] педагогічний колектив жодного разу не бачили. Відомо про те, що батько з часу навчання в школі 2017 року не займається вихованням дитини, не спілкується з нею не цікавиться її долею, матеріальної допомоги на дитину не надає, проживає в Туреччині. Дитина [PERSON] вважає своїм батьком [PERSON] . Дитина проживає в сім`ї матері, яка є багатодітною. З довідок Миропільської сільської ради Сумського району Сумської області №185/02-35 від 01.05.2025 року та №101/02-37 від 01 травня 2025 року вбачається, що сім`я позивачки за даним позовом, [PERSON] з 05.07.2017 року по 23.10.2023 року фактично проживала за адресою [ADDRESS] , а з 24.10.2023 року по 01.05.2025 рік постійно проживала на території Миропільської сільської ради в [ADDRESS] у складі сім`ї: [PERSON] - чоловік, [PERSON] ,- донька, [PERSON] - син, [PERSON] - донька та сама позивачка [PERSON] . З довідки №34 КНП «Сільська лікарська амбулаторія Миропільської сільської ради» Сумського району Сумської області вбачається, що дитина [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована в [ADDRESS] знаходиться під наглядом мед працівників КНП «СЛА Миропільської сільської ради» з 2017 року. На диспансерному обліку не знаходиться. Медичним забезпеченням дитини займається мати дитини, позивачка [PERSON] . Декларація з лікарем укладена матір`ю дитини. Дотримується графіку обстежень та профілактичних щеплень. Батько дитини, [PERSON] участі в медичному забезпеченні дитини не приймає. На прийом до лікаря з дитиною не з`являвся та не цікавився станом здоров`я. Дитина проживає в сім`ї матері, яка є багатодітною. Зі службових характеристик на позивачку [PERSON] та її чоловіка, [PERSON] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] проходять військову службу у Державній прикордонній службі України. Обидва характеризуються виключно з позитивного боку. Здатні організувати виконання прийнятих рішень та поставлених завдань, здійснювати контроль їх реалізації, підтримують належний стан дисципліни під час виконання службових та позаслужбовий час. Позивачка має широку загальну культуру, стан здоров`я добрий. Відповідно до висновку наданого управлінням «Служба у справах дітей» Сумської міської ради від 10 лютого 2026 року №221/27.1-26, служба вважає за можливе позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , уродженця Мерзіфон Республіка Туреччина, батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України, та згідно з ч.ч.1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Згідно з ч. 4 ст.155 Сімейного кодексу України - ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року №20, зокрема, роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків і способом захисту прав та інтересів дитини. Тому його застосування має бути результатом переконання суду у тому, що після позбавлення батьківських прав, умови життя дитини будуть змінені на краще і що немає іншого способу захисту прав та інтересів дитини. Згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. В даній справі судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дочки. Будь-яких доказів того, що батько дитини піклується про дочку та приймає особисту участь у її вихованні - суду не надано. На думку суду, поведінка відповідача, свідчить про незацікавленість його як батька у долі дочки, байдужому ставленні до своїх батьківських обов`язків, а тому, позов підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції. Європейський суд у своєму рішенні у справі «Гаазе проти Німеччини» (заява від 08 квітня 2004 року № 11057/02) зазначив, що згідно з усталеною прецедентною практикою суду, взаємне почуття втіхи батьків і дитини від того, що вони постійно перебувають разом, становить важливий елемент сімейного життя, тому національні заходи, що перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке захищається статтею 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року). Як було встановлено в судовому засіданні позивачка має спільну дочку з відповідачем, але на даний час зареєструвала шлюб з іншим чоловіком з яким і виховує [PERSON] , [INFO] , біологічний батько дитини участі в її вихованні не приймає і долею дитини не цікавиться. Частина 2 ст. 155 Сімейного кодексу України містить спеціальне застереження про те, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Крім того, відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Суд, оцінивши зібрані по справі докази, враховуючи, визначені законом обставини при визначенні розміру аліментів та відсутності документально підтверджених заперечень відповідача щодо їх розміру, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дочки. В силу ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ст. 3 Конвенції «Про права дітей» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави в сумі 1211 грн. 20 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: approved