Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: Позивач звернувся до суду із позовом проти відповідачів, яким просить: Визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , та після смерті сина- [PERSON] , який помер [INFO] , право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . На обгрунтування своїх доводів заявниця стверджує, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Після смерті чоловіка відкрилась спадщина. Заявниця стверджує, що на час смерті чоловіка вона була зареєстрована та проживала за місцезнаходженням спадкового майна, яке має статус спільної сумісної власності, тобто її та чоловіка спільної власності. Заявниця вказує, що у встановлений законом строк вона звернулась до суду із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Заявниця стверджує, що [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина за законом. Спадщину фактично прийняла заявниця. В теперішній час заявниця не має можливості оформити право на спадкове майно, оскільки спірний житловий будинок зареєстрований за покійним чоловіком, її право спільної власності не було оформлено за життя чоловіка, а після його смерті, через те, що старший син, ще до смерті батька покинув територію України, та не міг фактично прийняти спадщину, вона також була позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину. Відповідачі повідомлені про дату, час та місце розгляду справи по суті спору. Позивачка подала заяву про розгляд справи у свою відсутність, доводи позову підтримала повністю. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази на предмет їх достатності, належності та допустимості, суд дійшов до наступного висновку: Судом встановлено, що за життя за [PERSON] на підставі свідоцтва про особисту власність від 26.09.1996 року № 102, належав на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] зареєстровано в Комінтернівському районному БТІ в реєстраційній книзі № 2, реєстровий номер 415, сторінка 478. За життя [PERSON] заповіт не залишав. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина. З витребуваної копії спадкової справи № 235/2010, яка заведена 23.06.2010 року до майна померлого [PERSON] судом встановлено, що заяву про прийняття спадщини подала [PERSON] . [PERSON] є дружиною [PERSON] , що встановлено судом зі змісту свідоцтва про укладення шлюбу від 28.10.1978 року, яке видано відділом ЗАГС Комінтернівського району Одеської області, а/з про шлюб № 59. Оскільки право власності на вказаний вище житловий будинок набуто спадкодавцем у період зареєстрованого шлюбу, то половина цього самого житлового будинку належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , як дружині власника. Тому предметом спору у даній справі може бути лише інша половина цього самого житлового будинку, який за життя належав на праві власності [PERSON] . Судом встановлено, що зі змісту довідки № 1106 від 14.06.2010 року виконавчого комітету Комінтернівської селищної ради Комінтернівського району Одеської області, на день смерті [PERSON] з ним проживали та були зареєстровані [PERSON] , - його дружина, та його діти [PERSON] , 1984 р.н., та [PERSON] , 1979 р.н. Разом із тим, судом встановлено, що старший син [PERSON] насправді не проживав на час смерті батька, оскільки ще з 2005 року постійно проживає за межами України. Таким чином, після смерті чоловіка заявниця успадкувала одну четверту частину спірного житлового будинку, а інша частина успадкована молодшим сином [PERSON] . За життя [PERSON] свої спадкові права на спірну частку у нерухомому майні (спадщині) не оформив. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина. Спадщину прийняла [PERSON] . Інші спадкоємці судом не встановлені. За життя [PERSON] заповіт не складав. Позиція суду та релевантні джерела права: Щодо власності. При вирішенні спору стосовно житлового будинку, суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинку, а також положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування в Україні», постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР». Зокрема, за змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі свідоцтва про право власності. Суд дійшов до висновку, що реєстрація спірного житлового будинку доводить належність житлового будинку на праві власності [PERSON] . Разом із тим, в силу статті 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Отже, суд вважає, що одна друга спірного житлового будинку належить заявниці як частка у праві спільної сумісної власності, яка набута подружжям за час зареєстрованого шлюбу. Таким чином за позивачкою слід визнати право власності на одну другу частину спірного житлового будинку в порядку поділу майна, набутого подружжям за час шлюбу. Щодо спадщини. До правовідносин спадщини, яка відрилась після набуття законної сили ЦК України застосовуються його правила. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Виходячи зі змісту положень ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України. Оскільки спадкоємець не має можливості у нотаріальному порядку оформити своє право на спадщину, то тільки в судовому порядку він має можливість захистити своє право. Після смерті [PERSON] все що за його життя належало йому на праві власності, перейшло у порядку спадкування до [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, оскільки [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини, а [PERSON] фактично проживав та був зареєстрований з спадкодавцем на момент його смерті. [PERSON] не оформив свого права на частку у спадковому майні. Не оформлення спадкоємцем свого спадкового права за життя не свідчить про припинення цього права. Відсутність реєстрації права власності в розумінні діючого законодавства жодним чином не впливає на можливість позивача успадкувати належне батькам домоволодіння. Однак, відсутність правовстановлюючого документу виключає можливість отриманняя спадкодаємцем в нотаріальному порядку свідоцтва про право власності за законом. Тому лише в судовому порядку заявник може захистити своє спадкове право. Таким чином суд задовольняє вимоги позову в частині спадщини частково, визнаючи за [PERSON] право власності на одну четверту частину спірного житлового будинку в порядку спадкування після смерті чоловіка [PERSON] , а на іншу одну четверту частину в порядку спадкування за законом після смерті молодшого сина [PERSON] . Питання судових витрат у позові не порушувалось, підстав для їх розподілу не вбачається. На підставі наведеного,

Outcome: partial