Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

17.09.2025 року АТ «Сенс Банк» звернулось із вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що згідно виконавчого напису №16137 від 03.08.2017 року на користь АТ «Укрсоцбанк» стягнуто з Хангільдіна заборгованість за кредитним договором №2007/13-2.06/484 від 24.07.2007 в розмірі 1211718,82 грн. На підставі виконавчого напису №16137 від 03.08.2017 року відкрито виконавче провадження №55036136, яке в подальшому 31.10.2017 року було завершене. Просив посилаючись на ст.625ч.2 ЦК України, стягнути з відповідача 3% річних за користування грошовими коштами у розмірі 577012,39 грн. та судові витрати. Відповідач процесуальним правом надання відзиву не скористався, до суду повернувся конверт з відміткою «адресат відсутній». Представник позивача у засідання не прибув. Дослідивши матеріали справи, наявні докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між АКБСР «Укрсоцбанк» та відповідачем 24.07.2007 року укладено кредитний договір №2007/13-2.06/484 про надання кредиту у сумі 90000 доларів США, строк кредитування до 12.09.2022р. 31.10.2017 року на підставі виконавчого напису №16137 від 03.08.2017 року виданим виданого [PERSON] , головним державним виконавцем Другого Київського відділу ДВС м.Одеси було відкрито виконавче провадження №55036136 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості у сумі 1211718,82 грн. 31.05.2019 виконавче провадження №55036136 закінчено. Правонаступником АТ «Укрсоцбанк» є позивач. В порядку ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування суми боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржників за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625цього Кодексу за увесь час прострочення. Зазначений висновок узгоджується із постановами Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. Однак, приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без стягнення задавненої вимоги, на яку вони нараховуються. На цьому наголосив Касаційний цивільний суд у постанові від 23.11.2022 у справі №285/3536/20. Також Суд наголосив, що зарахування, яке по своїй суті є замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони, передбаченої в п.4 ч.1 ст.602 ЦК. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. На думку КЦС, очевидно, що аналогічний підхід має бути й стосовно 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності. Тим самим досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги. Позовна давність про стягнення заборгованості за кредитним договором №2007/13-2.06/484 сплила 13.09.2025р. У порушення вимог ст.81ч.1 ЦПК України позивачем не надано доказів того, що виконавче провадження №55036136 відкрито щодо стягнення заборгованості з відповідача саме за кредитним договором №2007/13-2.06/484 від 24.07.2007р., а тому, з врахуванням правової позиції Верховного Суду, суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed