Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 05 січня 2025 року сторони уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Сторони домовились про усі суттєві умови договору, та відбулося повне його виконання. Відповідач передав позивачу у власність обумовлене договором нерухоме майно, а позивач прийняла його та сплатила [PERSON] визначену договором вартість нерухомого майна, почала ним користуватись, тобто фактично вступила у володіння та користування. Позивач також домовилась з відповідачем, що пізніше вони оформлять договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку. Через деякий час, позивач неодноразово зв`язувалась з відповідачем, щоб домовитись про зустріч для нотаріально посвідчення договору відповідно до вимог чинного законодавства, але відповідач постійно відмовлявся від зустрічі, з різних підстав. Таким чином позивач вважає, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, що й стало приводом для звернення з позовною заявою до суду. Позивач у судове засідання не з`явилась, направила до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення сповіщався належним чином, про причини неявки не повідомив. Правом на подання відзиву на позов не скористався. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідача є неповажними та є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено судом, відповідачу на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 22 грудня 2009 року (справа № 2-1061/2009 р.) належить житловий будинок, з надвірними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . 21 грудня 2011 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності зазначеного нерухомого майна за власником [PERSON] (витяг про державну реєстрацію прав № 32602831 від 21 грудня 2011 року). 05 січня 2025 року сторони в простій письмовій формі уклали договір купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна. Згідно договору, сторони домовились про усі суттєві умови договору та відбулося повне його виконання. Відповідач передав позивачу у власність обумовлене договором нерухоме майно, а позивач прийняла його та сплатила [PERSON] визначені договором гроші, почала користуватись нерухомим майном, тобто фактично вступила у володіння та користування ним. Позивач також домовилась з відповідачем, що пізніше вони оформлять договір купівлі-продажу в нотаріальному порядку. Через деякий час, позивач неодноразово зв`язувалась з відповідачем, щоб домовитись про зустріч для нотаріально посвідчення договору відповідно до вимог чинного законодавства, але відповідач постійно відмовлявся від зустрічі, з різних підстав. Таким чином позивач вважає, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Так, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі, що визначено ст. 657 ЦК України. Недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору нікчемним. Така можливість передбачена законом як одна із форм захисту інтересів добросовісного учасника цивільних правовідносин. У відповідності до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. З наданих суду документів вбачається, що сторони домовились про усі істотні умови договору та відбулося повне його виконання, відповідач передав позивачу нерухоме майно, а остання прийняла його та сплатила належну суму його вартості визначену договором. Статтею 328 ЦК України, встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Таким чином [PERSON] правомірно володіє спірним майном. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним, що встановлено ч. 3 ст. 334 ЦК України. З врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що викладені позивачем обставини підтверджуються наданими по справі доказами, тому є всі законні підстави для задоволення позовних вимог з метою недопущення порушення права власності. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки у своїй заяві позивач просила залишити судові витрати за нею, питання про стягнення судових витрат з відповідача судом не розглядалось. На підставі викладеного та

Outcome: approved