Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] , через свого представника - адвоката Матус Т.А. звернулася в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресом: [ADDRESS] як частку у спільному майні подружжя; визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме: 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресом: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати недійсним зареєстрований за № 1093 та укладений 12.07.2023 між [PERSON] та [PERSON] договір дарування квартири, що знаходиться за адресом: [ADDRESS] ; витребувати з незаконного володіння [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру, що знаходиться за адресом: [ADDRESS] за [PERSON] . Позов обґрунтовано тим, що з 04.01.1967 до 24.09.2003, та з 15.09.2005 до 07.09.2010 позивач перебувала в шлюбі з [PERSON] . За час шлюбу позивач та [PERSON] набули трикімнатну житлову квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на квартиру було оформлене на покійного чоловіка позивача [PERSON] . Оскільки спірну квартиру було придбано позивачем та її покійним чоловіком 15.02.2002 в період шлюбу, то відповідно до ст. 22 КпШС України, вказана квартира є спільною сумісною власністю. В подальшому, 24.09.2003 шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано, однак уже 15.09.2005 року вони знову вступили у шлюб та перебували у ньому до самої смерті [PERSON] [INFO] . Однак, в подальшому дана квартира була передана за угодами щодо її відчуження поза волею [PERSON] . Відповідно до постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 28.06.2023 в рамках ВП № [NUMBER] об`єкт нерухомості перейшов до [PERSON] , який відповідно до договору дарування квартири № 1093 від 20.07.2023 подарував його своїй матері, [PERSON] , яка є діючим власником квартири, підтвердженням чого є відповідне свідоцтво про права власності та договір дарування. Тобто право власності позивача на квартиру є невизнаним. Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Однак, позивач, на відміну від інших спадкоємців, завжди проживала з [PERSON] , та в силу вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину, а отже набула власність на половину частки померлого у квартирі, тобто на 1/4 частку спірної квартири. Згідно наданих документів виконавчих проваджень, іншу 1/4 частку спірної квартири набув [PERSON] . Позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог вважає, що вона є власником спірної квартири (1/2 частка спільна сумісна власність подружжя + 1/2 частка в порядку спадкування за законом як спадкоємець 1 черги), тому [PERSON] не мав законних підстав набути 28.06.2023 спірну квартиру в особисту приватну власність. А отже, [PERSON] не мав законних підстав подарувати спірну квартиру своїй матері [PERSON] відповідно до договору дарування квартири № 1093 від 20.07.2023. Оскільки позивач, як законний власник вказаної квартири, не надавала згоду на відчуження спірного майна на користь [PERSON] та на подальше укладення між останнім та його матір`ю [PERSON] договору дарування нерухомого майна, яке належить їй як частка спільного сумісного майна подружжя та частка спадкового майна, а тому зміст оспорюваних правочинів суперечить положенням статті 65 Сімейного кодексу України, порушує вимоги частини першої статті 203 Цивільного кодексу України, а тому відповідно до частини першої статті 215 ЦК України існують підстави для визнання договору недійсним. Позивачка вказала, що діє з легітимною метою для задоволення власних інтересів, передбачених нормами матеріального права, з метою відновлення свого порушеного права на належне їй майно. Тому, вважає, що витребування майна із чужого незаконного володіння в цій справі містить легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки позивачку з порушенням вимог закону було позбавлено права власності на належне їй нерухоме майно. З цих підстав, на думку позивачки, слід скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . 23.05.2024 Судом зареєстрований відзив на позов поданий через систему «Електронний суд» представником відповідача [PERSON] - адвокатом Демкович Ю.Й., в якому відповідач позов визнає та не заперечує щодо його задоволення. Більше того, відповідач зазначає, що окрім позивача спадщину після смерті [PERSON] ніхто не прийняв. Сам відповідач з 1996 року постійно проживає в Сполучених Штатах Америки, є громадянином даної країни та до спірної квартири відношення не мав та не має. 23.05.2024 Судом зареєстрований відзив на позов поданий через систему «Електронний суд» представником відповідача [PERSON] - адвокатом Демкович Ю.Й., в якому відповідач позов визнає та не заперечує щодо його задоволення. Зазначає, що окрім позивача спадщини після смерті [PERSON] ніхто не прийняв. 23.05.2024 Судом зареєстрований відзив на позов поданий через систему «Електронний суд» представником відповідача [PERSON] - адвокатом Демкович Ю.Й., в якому відповідач позов визнає та не заперечує щодо його задоволення. Зазначає, що окрім позивача спадщини після смерті [PERSON] ніхто не прийняв. Сам відповідач з 2003 року проживав разом з дружиною [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 08.01.2024 відкрито провадження у цивільній справі №607/24978/23. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.10.2024 постановлено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача - адвокат Авдєєнко В.В. в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та просив його задовольнити. В судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - адвокат Демкович Ю.Й., щодо задоволенні позовних вимог не заперечив. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] - адвокат Семененко Л.М. в судовому засіданні, щодо задоволення позову заперечила, оскільки вважає, що позивач спадщину після смерті чоловіка не прийняла, так як фактично із ним на момент смерті не проживання. Щодо вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, як частку в спільному майні подружжя, просила суд застосувати строк позовної давності, оскільки вважає що позивач повинна була дізнатися про порушення своїх прав на 1/2 частки у спірній квартирі, як частки у спільному майні подружжя, з моменту смерті чоловіка, а саме 07.09.2010, оскільки саме з цього часу спадкоємці набувають прав на спадкове майно і саме з цього часу позивачка мала оформити своє право на частку у спільному майні подружжя, і як наслідок повинна була дізнатися про порушення її прав на часку у спірній квартирі. Тому вважає, що відповідач [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті батька та прийняв спадщину, яка складається із квартири [ADDRESS] . Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, з 04 січня 1967 року [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] до 24 вересня 2003 року, що стверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу №00042257618, дата формування 11.11.2023. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] від 15.02.2002 виданого на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради №14 від 16.01.2002, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідно до реєстрового напису на документі про право приватної власності, квартира [ADDRESS] зареєстрована в міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] за реєстром №1228. 15 вересня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №1495, про що свідчить повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00042257602, дата формування 11.11.2023. [INFO] помер [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданим 08.09.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції. Як вбачається із спадкової справи №5/2023 до майна померлого [INFO] [PERSON] , наданої на запит суду вбачається, що спадкова справа заведена за заявою дружини померлого - [PERSON] про прийняття спадщини за законом від 26.01.2023. Згідно матеріалів спадкової справи, дружина померлого - [PERSON] , була зареєстрована разом з померлим чоловіком [PERSON] на день смерті, отже вважається такою, що прийняла спадщину. Окрім того, 21.02.2023 із заявою про прийняття спадщини звернувся син померлого - [PERSON] . Однак, згідно матеріалів спадкової справи, син померлого - [PERSON] не був зареєстрований на день смерті із померлим. Згідно листа приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Вовк Т.В. від 23.01.2023 за №1/01-16 адресованого [PERSON] на його усне звернення про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, після померлого [INFO] [PERSON] , повідомлено, що відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №71220183 від 20 січня 2023 року, спадкова справ після померлого [INFO] [PERSON] не заведена, жоден із спадкоємців із заявою про прийняття спадщини чи її відмову не звертався. Роз`яснено зміст статтей 1269, 1270, 1272 ЦК України. Виходячи із наведеного [PERSON] вважається таким, що спадщини не прийняв. Для продовження строку прийняття спадщини йому необхідно звернутися до суду. 25 лютого 2021 року постановою Тернопільського апеляційного суду Тернопільської області постановлено рішення, яким подання державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), задоволено. Надано дозвіл на звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] , що належить в частці спадкового майна [PERSON] ( [INFO] , [NUMBER] ) з примусового виконання виконавчого листа №607/19271/14-ц про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 1 472 439 грн.72 коп. та стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] 3654 грн. сплаченого судового збору. Стягнуто із [PERSON] в користь [PERSON] сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги на суму 420 грн.40 коп. 28 червня 2023 року Головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Любим А.В. винесено постанову ВП [NUMBER] про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, відповідно до якої постановив передати стягувачу [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за зведеним виконавчим провадженням [NUMBER] до складу якого входять АСВП [NUMBER] та [NUMBER] з примусових виконань: - Виконавчого листа №607/19271/14-ц від 08.07.2015 який видав Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області про: стягнення із [PERSON] в користь [PERSON] заборгованості в розмірі 1761226,98 грн. - Виконавчого листа №607/19271/14-ц від 08.07.2015 який видав Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області про: стягнення із [PERSON] в користь [PERSON] заборгованості в розмірі 2082301,66 грн. відповідно наступне майно: квартири [ADDRESS] , місцезнаходження: [ADDRESS] на загальну суму: 2 363 501, 00 грн., що належить боржнику [PERSON] . В подальшому, 29 червня 2023 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер Л.В. видано свідоцтво, яким посвідчено, що [PERSON] , [INFO] , місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , належить на праві власності майно, що складається з квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки торги не відбулися і стягувач [PERSON] виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , на підставі постанови Тернопільського апеляційного суду Тернопільської області від 25 лютого 2021 року у справі №607/19271/14-ц. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є подругою [PERSON] оскільки вони разом навчались в школі, товаришували приблизно з 1990 року. Далі вона працювала в університеті, а [PERSON] працювала лаборантом на кафедрі університету. [PERSON] була на той час одруженою з [PERSON] . Свідок пояснила, що із [PERSON] познайомилась пізніше, орієнтовно у 2002-2003 роках. В [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] . Коли діти підросли і могли самостійно гратись, вони стали більше комунікувати, дружити сім`ями, їздити в гості. [PERSON] та [PERSON] проживали разом в [ADDRESS] , 6 поверх. [PERSON] проживала в цій квартирі ще зі шкільних років. Після одруження разом з нею проживав її чоловік [PERSON] . Жили вони до 2022 року, до того, як продали квартиру. Свідок вказала, що коли в [PERSON] та [PERSON] народилась молодша донька, вона стала для неї хресною. Про квартиру в с. Кутківці їй нічого невідомо. Свідок додала, що в гостях у [PERSON] та [PERSON] в с. Кутківці Тернопільського р-ну ніколи не була. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який є товаришем [PERSON] , суду пояснив що [PERSON] та його дружину [PERSON] знає більше 10 років, приблизно з 2012-2013 років. Весь цей період часу останній проживав в [ADDRESS] , 6 поверх. Пояснив, що дуже часто був у нього в гостях в квартирі, також часто під`їжджав до під`їзду під будинок. Був випадок, що [PERSON] просив підвезти його з донькою на уроки музики, оскільки свого авто не мав. Про квартиру в с.Кутківці йому невідомо нічого, так як ніколи туди до [PERSON] не їздив. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] яка є подругою родині [PERSON] та [PERSON] суду пояснила, що знає цю родину з 2002 року. Вона часто бувала в них в гостях в [ADDRESS] . Пояснила, що в [PERSON] та [PERSON] є двоє дітей. Вони проживали разом однією родиною, вели спільний побут як подружжя. Проживали в даній квартирі з 2002 року, оскільки в подальшому продали квартиру. В квартирі в с.Кутківці у [PERSON] та [PERSON] вона ніколи не була. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона доводиться колишньою сусідкою [PERSON] та [PERSON] , яка проживала зі своєю родиною в [ADDRESS] з 1991 року по 2015 рік. Перебували з родиною [PERSON] та [PERSON] в сусідських та дружніх відносинах. Щодня бачилися з ними. Власницею квартири [ADDRESS] була [PERSON] , яка доводиться [PERSON] мамою. У 2002 році [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] . З того часу в даній квартирі вони проживали усі разом: [PERSON] , її чоловік, син [PERSON] , донька [PERSON] та зять [PERSON] . Через деякий час [PERSON] , її чоловік та син [PERSON] переїхали жити в будинок в с.Біла, Тернопільського р-ну, Тернопільської області, який вони збудували. В [ADDRESS] залишились проживати тільки [PERSON] , її чоловік [PERSON] та їхні діти. Свідок пояснила, що у 2015 році вона переїхала проживати за іншою адресою, а родина [PERSON] на той час залишалась проживати в квартирі [ADDRESS] ще орієнтовно до 2019. Свідок додала, що [PERSON] знає з дитинства, оскільки її син молодший на два роки від [PERSON] , а тому вони бачились майже кожного дня, так як товаришували. Коли [PERSON] вийшла заміж, в квартиру переїхав жити її чоловік [PERSON] . Далі в них народився син [PERSON] , який після школи залишався в неї і якого батьки після роботи забирали. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є мамою [PERSON] суду пояснила, що разом із нею, з 2002 року, після весілля, її донька [PERSON] разом із своїм чоловіком [PERSON] проживали в [ADDRESS] приблизно до 2020 року. Цю квартиру вона подарувала їм на весілля. Весь час донька та зять проживали в цій квартирі. Свідок пояснила, що вона переїхала проживати в с.Біла Тернопільського р-ну, Тернопільської обл. приблизно через п`ять років після весілля доньки у 2007 році. Про квартиру в с. Кутківці Тернопільського р-ну їй нічого невідомо. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який є сином [PERSON] суду пояснив, що з дитинства, з 2002 року проживав за адресою [ADDRESS] , навчався та ходив до школи №29. Проживав разом із батьками та сестрою за даною адресою до 2022 року. На даний час проживає в [ADDRESS] приїздив тільки в гості до бабусі та діда, вони там проживали. В якійсь іншій квартирі або будинку він разом із батьками ніколи не жив. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є дружиною [PERSON] суду пояснила, що вона з 1991 року проживала разом із батьками та братом в [ADDRESS] . У 2002 році вона одружилася із [PERSON] та з цього часу вона разом із чоловіком, дітьми, її рідним братом та її батьками проживали в цій квартирі. Через деякий час батьки закінчили ремонт в будинку в с.Біла Тернопільського р-ну, Тернопільської області та переїхали з братом туди проживати. В квартирі по [ADDRESS] залишились проживати вона, її чоловік [PERSON] та їх двоє дітей до 2022 року, допоки не продали цю квартиру. В [ADDRESS] проживали батьки чоловіка [PERSON] . Свідок пояснила, що в квартирі батьків чоловіка вони ніколи не проживали, їздили тільки в гості провідувати. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] суду пояснив, що з 2002 року постійно проживав за адресою [ADDRESS] , зокрема до 2022 року, до того, як продали квартиру. Ніколи в [ADDRESS] він не проживав. Їздив тільки провідувати батьків, однак ніколи там не залишався. Був лише зареєстрований за вказаним адресом. Квартира належала батькам і в ній проживали тільки його батьки. Має двох дітей, які народилися за адресою [ADDRESS] . За вказаних обставин до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми права. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи суспільних інтересах. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Щодо позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частини квартири, як частку у спільному майні подружжя, Суд зазначає наступне. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Згідно положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки квартира [ADDRESS] набута до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, тому при вирішенні справи застосовуванню підлягають положення КпШС України, чинного на момент набуття майна. Відповідно до статті 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам. Положеннями статті 22 КпШС України (чинного на час набуття прав на спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Відповідно до статті 16 Закону України від 07 лютого 1991 року «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Результат аналізу наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що майно подружжя, набуте у шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами. Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Судом при розгляді справи встановлено, що з 04.01.1967 до 24.09.2003, та в подальшому з 15.09.2005 до 07.09.2010, позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , а спірна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] придбана [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності 15.02.2002. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в силу вимог статті 22 КпШС УРСР (що діяла на час виникнення спірних правовідносин) квартира [ADDRESS] є об`єктом спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , та кожному із них належало по 1/2 частці спірної квартири. Щодо позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частини квартири, в порядку спадкування за законом, Суд зазначає наступне. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається зокрема із 1/2 частки квартири [ADDRESS] . Згідно зі статтею 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої - п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Як вбачається із досліджених при розгляді справи матеріалів спадкової справи №5/2023 до майна померлого [INFO] [PERSON] , спадкова справа заведена за заявою дружини померлого - [PERSON] , яка є спадкоємцем за законом. Як у своїй заяві зазначає [PERSON] , крім неї, спадкоємцями за законом є діти померлого: [PERSON] та [PERSON] , які пропустили встановлений ст.1270 ЦК України строк для прийняття спадщини. Тому, вона, як спадкоємець, що прийняв спадщину, у відповідності зі ст.1272 ЦК України дає свою згоду на подачу [PERSON] та [PERSON] - спадкоємцями за законом, заяв до нотаріуса за місцем відкриття спадщини про прийняття спадщини. 21 лютого 2023 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Вовк Т.В. із заявою №12 про прийняття спадщини після смерті батька - гр. [PERSON] . У вказаній заяві зазначив, що крім нього є інші спадкоємці за законом, дружина померлого - [PERSON] , яка дала згоду на включення його до кола спадкоємців, син [PERSON] та син [PERSON] . Як слідує із довідки б/н від 15.02.2023 про осіб зареєстрованих за період з 07.09.2010 по 07.09.2010 за адресою [ADDRESS] , до складу сім`ї/зареєстрованих/ входять: [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації - 23.01.2007 та [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 05.09.2009. Як встановлено із досліджених в судовому засіданні доказів та вбачається із показів свідків, допитаних в судовому засіданні, відповідач [PERSON] хоча і був зареєстрований за адресою [ADDRESS] , проте фактично з 2002 року проживав із своєю дружиною та дітьми за адресою [ADDRESS] . Згідно правової позиції викладеної в постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.02.2025 у справі № 496/476/22 провадження № 61-1445св24, частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявності фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрації місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15, від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19. Практика правозастосування частини третьої статті 1268 ЦК України є сталою. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Державна реєстрація спадкоємця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації (постанова Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19). Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Верховного Суду від 04 листопада 2024 року у справі № 504/3606/14-ц). Отже, як встановлено в ході розгляду справи, [PERSON] , як син спадкодавця, також є спадкоємцем першої черги за законом, однак незважаючи на те, що місце його реєстрації зареєстровано разом з спадкодавцем, він постійно не проживав з спадкодавцем на день його смерті та у визначений законом строк заяву про прийняття спадщини після смерті батька не подавав. Хоча відповідач [PERSON] був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , однак фактично не проживав з батьками з 2002 року, тому в силу вимог закону вважається таким, що спадщину після смерті батька не прийняв. Оскільки на день смерті [PERSON] , разом із ним за адресою [ADDRESS] була зареєстрована та проживала дружина [PERSON] , вона вважається такою, що прийняла спадщину. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні та стороною відповідачів не надані. В ході розгляду справи, представником відповідачів - адвокатом Семененко Л.М. було заявлено клопотання про витребування від Державної прикордонної служби України повні відомості про перетин Державного кордону України громадянкою України [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] за період із 01.01.2009 року до 31.12.2010 року включно. Однак, Державна прикордонна служба Україна листом від 30.04.2024 №19-29556/18/24 повідомила про неможливість надання інформації, за період що запитується. Тож, доводи представника відповідачів про те, що позивачка [PERSON] спадщину після смерті чоловіка не прийняла, оскільки на час смерті останнього проживала за кордоном, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Також, спадкоємцем за законом є син померлого - [PERSON] , який спадщину прийняв, подавши нотаріусу про це відповідну заяву, оскільки дружина померлого - [PERSON] , дала згоду на включення його до кола спадкоємців. Натомість, ще один син померлого - [PERSON] на день смерті із спадкодавцем зареєстрований не був та постійно не проживав, також заяви до нотаріуса про прийняття спадщини не подавав, тому вважається таким, що спадщину після смерті [PERSON] не прийняв. Таким чином, Судом встановлено, що спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] та син [PERSON] , які в рівних частках успадкували належну йому на праві власності 1/2 частку квартири (як частку в спільному майні подружжя), а саме по 1/4 частці кожен. Тому, вимога позивачки, згідно заяви про збільшення позовних вимог, про визнання за нею права власності на 1/2 частини квартири, в порядку спадкування за законом, підлягає до задоволення частково, оскільки в ході розгляду справи, Судом було встановлено, що іншим спадкоємцем за законом є син померлого - [PERSON] , який в рівній частці із позивачем успадкували по 1/4 частці спірної квартири, кожен. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. У відповідності до п. 23 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Більш того, частиною 3 ст.1296 ЦК України унормовано, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Водночас спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтва про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна. Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. Виходячи з викладеного, суд доходить до висновку про те, що у позивачки права володіння та користування спадковим майном виникли з часу відкриття спадщини. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним зареєстрованого за № 1093 та укладеного 12.07.2023 між [PERSON] та [PERSON] договору дарування квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , Суд зазначає наступне. Судом встановлено, що передумовою укладення Договору дарування від 12.07.2023, слугувала постанова Тернопільського апеляційного суду Тернопільської області від 25 лютого 2021 року відповідно до якої було надано дозвіл державному виконавцю на звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] , що належить в частці спадкового майна [PERSON] ( [INFO] , ІНПП [NUMBER] ) з примусового виконання виконавчого листа №607/19271/14-ц про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 1 472 439 грн.72 коп. та стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] 3654 грн. сплаченого судового збору. Стягнуто із [PERSON] в користь [PERSON] сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги на суму 420 грн.40 коп. В подальшому, 28 червня 2023 року Головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Любим А.В. винесено постанову ВП [NUMBER] про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, відповідно до якої постановив передати стягувачу [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за зведеним виконавчим провадженням [NUMBER] до складу якого входять АСВП [NUMBER] та [NUMBER] з примусових виконань - квартири [ADDRESS] , місцезнаходження: [ADDRESS] на загальну суму: 2 363 501, 00 грн., що належить боржнику [PERSON] . Проте, як вбачається із постанови Тернопільського апеляційного суду Тернопільської області від 25 лютого 2021 року, було надано дозвіл державному виконавцю на звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] , що належить в частці спадкового майна [PERSON] , однак Головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Тернополі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Любим А.В. в рамках ВП [NUMBER] та при винесенні постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, частка спадкового майна [PERSON] не була визначена, натомість в рахунок погашення заборгованості було передану цілу квартиру [ADDRESS] . В подальшому, як слідує із Договору дарування квартири від 12.07.2023 посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бадер Л.В., [PERSON] безоплатно передає у власність (дарує) [PERSON] , належну йому на праві приватної власності квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 157,8 кв.м. У п.1.2 вказаного Договору дарування зазначено, що Квартира належить [PERSON] на підставі свідоцтва, посвідченого 29 червня 2023 року Бадер Л.В., приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, за реєстровим №992, Реєстрація права власності на квартиру проведена 29 червня 2023 року Бадер Л.В., приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, Тернопільської області; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2757548661040, номер запису про право власності: 50815030, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав №337438957 від 29 червня 2023 року, сформованим Бадер Л.В., приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу. Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Положеннями ч. 2 ст. 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. До загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України, визначено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 718 ЦК України визначає предмет договору дарування. Так, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Судом встановлено, що предметом спірного договору дарування фактично стало майно, яке дарувальнику [PERSON] не належало, що встановлено в ході розгляду справи. Фактично [PERSON] розпорядився часткою майна позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] . Згідно із ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Як уже було встановлено Судом, [PERSON] в силу вимог статті 22 КпШС УРСР належить 1/2 частка квартири [ADDRESS] , яка є об`єктом спільного майном подружжя, а також 1/4 частка квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] . Суд вважає, що із плином часу, позивачка не втратила право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , оскільки таке право належить їй згідно із Законом, з моменту прийняття спадщини після смерті чоловіка. Отже, суд доходить до висновку, що договір дарування є недійсним в цілому, оскільки суперечить положенням ч.1 ст.203 ЦК України. Тому, позовна вимога про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 12.07.2023 між дарувальником [PERSON] та обдарованою [PERSON] підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про витребування з незаконного володіння [PERSON] квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та скасування державної реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно квартиру за [PERSON] , Суд зазначає наступне. Приписами ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, нормами ч.2 ст.328 ЦК України визначено, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до вимог ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Вищезазначене узгоджується із висновками сформульованими, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц. Витребування майна шляхом віндикації застосовуються до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У пункті 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». У своєму рішенні ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» нагадав, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. Так, ЦК України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому, положеннями ст.388 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц. Таким чином, правова мета віндикаційного позову полягає у повернені певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне користування, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Таким чином, беручи до уваги, що спірне нерухоме майно у встановленому законодавством порядку із власності позивача вибуло поза її волею, а тому воно підлягає витребуванню від останнього набувача, адже пред`явлення віндикаційного позову з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, є основним речово-правовим способом захисту права власності. Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16; від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц; від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц; від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17. Відповідно до вимог ч.2 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що дарувальник не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Разом з цим, положеннями ст.ст.330, 387, 388 ЦК України визначено, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою ним у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17. Так, ст.391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Приписами п.1 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно з вимогами ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. Разом з цим, Верховний Суд у своїх постановах від 03 квітня 2018 року у справі № 917/927/17, від 27 червня 2018 року у справі № 925/797/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 904/750/19, від 27 травня 2020 року у справі № 442/2771/17 та від 09 березня 2021 року у справі № 756/4120/16-ц вказав на те, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Таким чином, скасувати (визнати недійсним) свідоцтво про право власності на майно можливо тільки у разі визнання недійсним (незаконним) відповідного рішення, на підставі якого видано це свідоцтво. Таким чином, державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, у постанова КГС ВС від 21 січня 2021 року у справі № 910/27779/14. Крім того, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Згідно з вимогами ч.2 ст.346 ЦК України право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96). ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до п.30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно п.29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищевикладене, наявність рішення суду, яке набрало законної сили щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (в даному випадку рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння), а також про скасування державної реєстрації права власності є достатньою підставою для внесення відповідного запису до реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Оскільки державна реєстрація права власності на спірну квартиру здійснена на підставі недійсного договору дарування, це свідчить про те, що право власності на спірну квартиру у відповідача виникнути не могло. З огляду на викладене, приймаючи до уваги те, що спірне нерухоме майно вибуло з власності позивача поза її волею, що є порушенням вимог чинного законодавства, а саме ч.1 ст.203 ЦК України, яка передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, тому належна позивачу частка квартири [ADDRESS] , підлягає витребуванню від відповідача із скасуванням державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Щодо строку позовної давності, про застосування якого просила представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокат Семененко Л.М. Суд не погоджується з доводами представника відповідачів про пропущення позивачем строку позовної давності, щодо вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири, як частку у спільному майні подружжя, з огляду на наступне. Вирішуючи спір, суд повинен дати правову оцінку і заяві про застосування строку позовної давності, що подана представником відповідача. Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі (у випадку, якщо зазначене питання вирішується згідно з приписами ЦК України), суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (постанова Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 911/1352/16). Позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 ЦК України та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (стаття 256, частина перша статті 260, частина третя статті 267 ЦК України). Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Представник відповідачів посилається на пропущення позивачем строку позовної даності, який на думку представника відповідачів обліковується з 07.09.2010 - тобто з моменту відкриття спадщини після смерті чоловіка позивача - [PERSON] . Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. У частині першій статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Згідно із частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як було встановлено Судом в ході розгляду справи, позивачу в силу вимог Закону належить 1/2 частка спірної квартири, як частка в спільному майні подружжя, відповідно до норм ст.22 КпШС. Суд погоджується із твердженням представника позивача про те, що про порушення свого права на 1/2 частку у спірній квартирі, яка належала їй як частка в спільному майні подружжя, відповідно до норм ст.22 КпШС, позивач дізналась 15.02.2023 при зверненні до нотаріуса з метою реалізації своїх спадкових прав після смерті чоловіка [PERSON] , а тому звернувшись до суду 20.12.2023 за захистом порушених прав не пропустила трирічного строку позовної давності. Законних підстав стверджувати, що позивач могла раніше дізнатись про порушення своїх справи судом, за результатами розгляду справи, не встановлено і стороною відповідача не доведено. Твердження адвоката Семененко Л.М. про те, що позивач повинна була дізнатися про порушення своїх прав на 1/2 частки у спірній квартирі, як частки у спільному майні подружжя, з моменту смерті чоловіка, а саме [INFO] , оскільки саме з цього часу спадкоємці набувають прав на спадкове майно і саме з цього часу позивачка мала оформити своє право на частку у спільному майні подружжя, і як наслідок повинна була дізнатися про порушення її прав на часку у спірній квартирі, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до положень Конституції України, право власності є непорушним і ніхто не в праві позбавити особу належного її права власності, як і зобов`язувати вчиняти дії, щодо такої власності. Суд зазначає, що чинним законодавством України не передбачено термінів чи строків для визнання за собою права власності на частку у спільному майні подружжя, у випадку смерті другого із подружжя. А тому твердження адвоката Семененко Л.М. про те, що позивачка повинна була дізнатися про порушення своїх прав на часку у спільному майні подружжя з моменту смерті чоловіка є необґрунтованими. Приписами ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Тому, Суд не знаходить підстав для застосування строків позовної давності. Висновки Суду за результатами розгляду справи. За результатами розгляду справи суд ухвалює рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково. Щодо розподілу судових витрат Суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Суд вважає, що у задоволенні позовних вимог до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] слід відмовити, як до неналежних відповідачів, оскільки Судом не встановлено що вказаними особами порушувалися права позивача на спірне нерухоме майно. Зважаючи на те, що останнім титульним власником спірного нерухомого майна є [PERSON] , яка заперечила, щодо задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування, витребування із її незаконного володіння спірного майна та скасування державної реєстрації вказаного майна, в повному обсязі, а тому Суд вважає, що понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 3220,80 грн, за вказані позовні вимоги, слід стягнути із [PERSON] в користь позивачки та не покладати такі витрати на [PERSON] . Суд вважає, що понесені позивачкою судові витрати у виді сплаченого судового збору за позовні вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири, як частку в спільному майні подружжя та 1/4 частку даної квартири, в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , слід покласти на позивача.

Outcome: partial