Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

Перший заступник керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави ОСББ звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович в якому просив суд: визнати недійсним договір дарування 2/3 частини квартири від 17.08.2024 №11645, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я., укладеного між [PERSON] ( [INFO] , та [PERSON] ( [INFO] ), про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 56312412 від 17.08.2024 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2990046918040, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 74634052 від 7.08.2024); скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності [PERSON] на 2/3 частини квартири_ [ADDRESS] від 17.08.2024 №11645, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Б.Я., про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис №56312412 від 17.08.2024 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2990046918040, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Індексний номер: 74634052 від 17.08.2024) В обгрунтування позову позивач вказав, що у кримінальному провадженні №42022062020000212 від 22.12.2022 року [PERSON] 15.08.2024 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. і ст.. 209 КК України. Санкції статей ч. 5 ст. 191 та ч. 1 ст. 209 КК України, за якими [PERSON] повідомлено про підозру, передбачають обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна. Ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 19.08.2024 у справі №295/12352/24 було накладено арешт на квартира загальною площею 66,03 м.кв. за адресою: [ADDRESS] , співвласниками якої є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Проте після повідомлення про підозру, [PERSON] 17.08.2024 безоплатно передала у власність належну їй частину вищевказаної квартири своїй сестрі [PERSON] . Відповідач уклала оспорюваний договір дарування з метою уникнення відповідальності в частині можливої конфіскації майна, у разі винесення судом обвинувального вироку, а також відповідальності в частині відшкодування шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення, тому такий договір є фраудаторним. У відзиві на позов відповідач заперечила щодо позову, вказавши що захист порушених прав має здійснюватися у належний захист, та позивачем обрано неналежний спосіб захисту. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, представники відповідача проти позову заперечили, одночасно вказавши, що прокурор у даній справі не може виступати самостійним позивачем в інтересах держави. Третя особа в останнє судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся. Заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що та не заперечувалося сторонами у справі, що 15.08.2024 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. і ст.. 209 КК України у кримінальному провадженні №42022062020000212 від 22.12.2022 року (15-19). 17.08.2022 року [PERSON] уклала з сестрою [PERSON] договір дарування, за умовами якого остання отримала від дарувальника в дар 2/3 частини квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я., номер 11645 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:2990046918040,Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 74634052 від 17.08.2024 ), що підтверджується договором дарування, свідоцтвом про народження,свідоцтвом про одруження, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 392046515 від 22.08.2024р (а.с.32,33,34,38). На думку позивача, даний договір дарування має ознаки фраудаторного договору і підлягає визнанню недійсним, оскільки позивач уклала даний договір з метою уникнення конфіскації майна, оскільки санкції статей ч. 5 ст. 191 та ч. 1 ст. 209 КК України, за якими [PERSON] повідомлено про підозру у кримінальному провадженні №42022062020000212 від 22.12.2022 року, передбачають обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу(ч. 1 ст. 215 ЦК України). Згідно з ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 року в справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 року в справі №910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно сталося. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах. В українському законодавстві такі правочини регулюються тільки в певних сферах, зокрема у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 2 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження»). Велика Палата Верховного Суду, кваліфікуючи правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробила такий правовий висновок. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч.ч. 2,3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 369/11268/16-ц). У постанові від 06.10.2022 року в справі № 904/624/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема,але не виключно, такими критеріями можуть бути: - момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі; - контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); - щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися. Для застосування конструкції фраудаторного правочину необов`язково щоб існувало судове рішення, а необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу чи зменшення обсягу майна боржника (Правова позиція викладена у постанові ВС від 13 березня 2025 року у справі № 159/5846/23) Отже, встановивши, що [PERSON] після оголошення підозри у кримінальному провадженні №42022062020000212 від 22.12.2022 року за ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст.. 209 КК України, де санкції статей ч. 5 ст. 191 та ч. 1 ст. 209 КК України передбачають обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, здійснила відчуження належної їй на праві власності 2/3 частини квартири [ADDRESS] , шляхом безоплатної передачі в дар її рідній сестрі [PERSON] , суд дійшов висновку, що оспорюваний правочин дарування має ознаки фраудаторного правочину, а саме: відчуження вчинено відразу після повідомлення про підозру за статтями, санкції яких передбачають обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна; майно відчужене на користь пов`язаної особи (рідній сестрі), майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (дарування), та при укладенні спірного договору воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому вироку суду про конфіскацію майна, суд дійшов висновку, що на підставі статті 234 ЦК України, позов підлягає до задоволення в частині вимог щодо визнання недійсним договору дарування 2/3 частини квартири від 17.08.2024 №11645, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я., укладеного між [PERSON] ( [INFO] , та [PERSON] ( [INFO] ), про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 56312412 від 17.08.2024 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2990046918040, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 74634052 від 7.08.2024) та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності [PERSON] на 2/3 (дві третіх) частини квартири_ [ADDRESS] від 17.08.2024 №11645, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Б.Я., про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис №56312412 від 17.08.2024 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2990046918040, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Індексний номер: 74634052 від 17.08.2024). Щодо звернення прокурора до суду як самостійного позивача в інтересах держави. Згідно рішення Конституційного Суду України від 3 грудня 2025 року № 6-р(ІІ)/2025 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України „Про прокуратуру від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. Разом з тим, на прокуратуру було покладено функцію представництва в суді інтересів громадянина або держави у випадках, визначених законом, після змін цю функцію встановлено пунктом 3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України як представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Враховуючи, що відчуження частини квартири за оспорюваним правочином здійснено після оголошення підозри у кримінальному провадженні №42022062020000212 від 22.12.2022 року за ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст.. 209 КК України, де санкції статей ч. 5 ст. 191 та ч. 1 ст. 209 КК України передбачають обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, суд дійшов висновку, що у даній справі представництво інтересів держави прокурором здійснюється як виключний випадок, оскільки покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави і такі інтереси держави не можуть бути представлені іншим органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень. Крім того, суд не приймає доводи відповідача про необхідність вирішення питання компенсації у разі позбавлення права власності за оспорюваним правочином, оскільки завдані збитки мають відшкодовуватися особою, яка вчинила правочин на шкоду, а не позивачем, інтереси якого підлягають захисту в судовому порядку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 6 056,00 грн.

Outcome: approved