Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом, після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , на 1/4 частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом, після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , на 1/4 частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності у праві спільної сумісної власності подружжя на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вимоги обґрунтовує тим, що 09 червня 1990 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] », про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу від 09.06.1990 Серія [NUMBER] , видане Палацом урочистих подій Виконкома Одеської міськії Ради народних депутатів. [INFO] від шлюбу в них народилася донька - [PERSON] , що підтверджуються свідоцтвом про народження від 28.03.1991 Серія [NUMBER] , видане Відділом ЗАГС Київського РВК м. Одеси. 06 листопада 1996 року між управлінням «Черазморпуть» в особі [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа» було укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , який було зареєстровано в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» за реєстраційним № 1770. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 16 серпня 2025 Серія [NUMBER] , виданим повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 17 грудня 1999 року Сьомою одеською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа № 823/1999, що знаходиться на зберіганні в Одеському державному нотаріальному архіві, відповідно до матеріалів якої спадкоємцями є: - дружина померлого [PERSON] , [INFO] ; - дочка померлого [PERSON] , [INFO] . Спадкування відбувалось за законом, інших спадкоємців, які прийняли спадщину немає. У вказаній спадковій справі спадкоємці спадщину прийняли та отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на страхову суму, що належала померлому, яке зареєстроване в реєстрі № 1-1186. На інше майно померлого, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Вказана квартира придбана [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність без визначення часток кожного з подружжя. На час відкриття спадщини щодо майна померлого [PERSON] була дружиною померлого. На цей час [PERSON] є колишньою дружиною померлого. 01 березня 2002 року [PERSON] уклала шлюб зі [PERSON] , після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 01.03.2002 Серія [NUMBER] , видане Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління. 13 березня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було розірвано шлюб, після реєстрації розірвання шлюбу у неї залишилося прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 13.03.2007 Серія [NUMBER] , яке видане Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси. Переміна прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] » також підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 11.07.2025 № 00052359633. На час відкриття спадщини щодо майна померлого [PERSON] була малолітньою, в її інтересах діяла законний представник [PERSON] . 11 червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] », про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу 11.06.2017 Серія [NUMBER] , видане Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Спадкоємці звернулися з відповідними заявами до нотаріуса, оскільки проживають та зареєстровані на час відкриття спадщини за однією з спадкодавцем адресою: [ADDRESS] , тобто є такими які фактично прийняли спадщину, але не оформили своїх спадкових прав. 17 вересня 2025 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Масалової Віолетти Анатоліївни (далі - нотаріус) з заявою, яку було зареєстровано у Книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 86, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири, яка належала померлому, як дружині. Водночас [PERSON] , яка діяла як представник [PERSON] , до нотаріуса від імені довірительки була подана заява, яку було зареєстровано у Книзі обліку та реєстрації спадкових справ від 17.09.2025 за № 87, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири, яка належала її батьку, на підставі ст. 1261 Цивільного кодексу України. Однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.09.2025 вихідний № 321/02-31 та постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.09.2025 вихідний № 322/02-31 спадкоємцям було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що не було подано документа, необхідного для вчинення нотаріальної дії. Під час проведення евакуаційних заходів у зв`язку з початком повномасштабного вторгнення РФ в Україну оригінал договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06 листопада 1996 року № 1770, укладений на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа» був втрачений, що призвело до неможливості його подальшого використання за призначенням, зокрема для підтвердження правомочностей власників на об`єкт житлової нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] , у розумінні ст. 317 Цивільного кодексу України. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Товарна біржа «Центральна Одеська біржа» (22446729) не перебуває в процесі припинення, втім свідоцтво про державну реєстрацію є недійсним. За зареєстрованою юридичною адресою біржі не існує. Враховуючи те, що чинне на час укладення законодавства було визначало, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню (ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»), то такий договір не міг бути переданим на зберігання до Одеського державного нотаріального архіву, а відтак відсутня можливість отримання дубліката правовстановлюючого документа відповідно до ст. 35, ст. 53 Закону України «Про нотаріат», при цьому, у разі надходження документів Товарної біржі «Центральна Одеська біржа» до Державного архіву Одеської області, останній зможе видати виключно архівну копію правовстановлюючого документа, чого недостатньо для реалізації позивачами прав власності на об`єкт нерухомого майна. Позивачі вжили усіх залежних від них заходів, щодо відновлення втраченого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06 листопада 1996 року № 1770, однак з об`єктивних причин на теперішній час неможливо здійснити його відновлення. У зв`язку зі втратою оригіналу правовстановлюючого документа та неможливістю отримати дублікат, позивачі не мають можливості отримати свідоцтва про право на спадщину за законом, яка залишилася після смерті чоловіка та батька, в нотаріальному порядку, а [PERSON] відчужити належну їй на праві спільної сумісної власності частку квартири. Єдиним шляхом реалізації права на спадкування є звернення до суду за визнанням права власності на частки квартири в порядку спадкування за законом за [PERSON] та [PERSON] та визначення частки квартири у праві спільної сумісної власності за [PERSON] . Позивачі в судове засідання не з`явилися, про слухання справи сповіщені належним чином та своєчасно. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, причини своєї неявки суду не сповістив, у встановлений судом строк відзиву на позов не надав. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Хаджибейського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04). Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 09 червня 1990 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] », про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу від 09.06.1990 Серія [NUMBER] , видане Палацом урочистих подій Виконкома Одеської міськії Ради народних депутатів. [INFO] від шлюбу в них народилася донька - [PERSON] , що підтверджуються свідоцтвом про народження від 28.03.1991 Серія [NUMBER] , видане Відділом ЗАГС Київського РВК м. Одеси. 06 листопада 1996 року між управлінням «Черазморпуть» в особі [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа» було укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , який було зареєстровано в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» за реєстраційним № 1770. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 16 серпня 2025 Серія [NUMBER] , виданим повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 17 грудня 1999 року Сьомою одеською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа № 823/1999, що знаходиться на зберіганні в Одеському державному нотаріальному архіві, відповідно до матеріалів якої спадкоємцями є: - дружина померлого [PERSON] , [INFO] ; - дочка померлого [PERSON] , [INFO] . Спадкування відбувалось за законом, інших спадкоємців, які прийняли спадщину немає. У вказаній спадковій справі спадкоємці спадщину прийняли та отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на страхову суму, що належала померлому, яке зареєстроване в реєстрі № 1-1186. На інше майно померлого, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Вказана квартира придбана [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність без визначення часток кожного з подружжя. На час відкриття спадщини щодо майна померлого [PERSON] була дружиною померлого. На цей час [PERSON] є колишньою дружиною померлого. 01 березня 2002 року [PERSON] уклала шлюб зі [PERSON] , після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 01.03.2002 Серія [NUMBER] , видане Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління. 13 березня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було розірвано шлюб, після реєстрації розірвання шлюбу у неї залишилося прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 13.03.2007 Серія [NUMBER] , яке видане Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси. Переміна прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] » також підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 11.07.2025 № 00052359633. На час відкриття спадщини щодо майна померлого [PERSON] була малолітньою, в її інтересах діяла законний представник [PERSON] . 11 червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] », про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу 11.06.2017 Серія [NUMBER] , видане Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Спадкоємці звернулися з відповідними заявами до нотаріуса, оскільки проживають та зареєстровані на час відкриття спадщини за однією з спадкодавцем адресою: [ADDRESS] , тобто є такими які фактично прийняли спадщину, але не оформили своїх спадкових прав. 17 вересня 2025 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Масалової Віолетти Анатоліївни (далі - нотаріус) з заявою, яку було зареєстровано у Книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 86, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири, яка належала померлому, як дружині. Водночас [PERSON] , яка діяла як представник [PERSON] , до нотаріуса від імені довірительки була подана заява, яку було зареєстровано у Книзі обліку та реєстрації спадкових справ від 17.09.2025 за № 87, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири, яка належала її батьку, на підставі ст. 1261 Цивільного кодексу України. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.09.2025 вихідний № 321/02-31 та постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.09.2025 вихідний № 322/02-31 спадкоємцям було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом, у зв`язку з тим, що не було подано документа, необхідного для вчинення нотаріальної дії. Під час проведення евакуаційних заходів у зв`язку з початком повномасштабного вторгнення РФ в Україну оригінал договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06 листопада 1996 року № 1770, укладений на Товарній біржі «Центральна Одеська біржа» був втрачений. Позивачі вжили усіх залежних від них заходів, щодо відновлення втраченого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06 листопада 1996 року № 1770, однак з об`єктивних причин на теперішній час неможливо здійснити його відновлення. Стаття 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право мирного володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) гарантовано право кожного на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як передбачено ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема шляхом визнання права. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Нормами ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його власність. Отже, у зазначеній вище статті йдеться про визнання права власності, яке не породжує, а підтверджує наявне в позивачів право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, способу для відновлення порушеного права власника. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 453/1240/13 (провадження № 61-20741св18). У пункті 37 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 зазначено, що позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна. З урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У цьому ж пункті Постанови Пленум Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ наголошує, що виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, зокрема, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами. Крім того, Верховний Суд України у своєму Узагальненні «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» звертає увагу, що передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа. Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Виключно на підставі рішення суду про визнання права власності на належне їм нерухоме майно можлива державна реєстрація вказаного права власності, а також можливість повноцінно реалізувати правомочності власників, а саме володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Положеннями ст. 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив. Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Разом з тим у ч. ч. 5 ст. 1268 ЦК України вказано, що незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Аналогічні норми щодо першочерговості спадкування, прийняття спадщини, вчинення спадкоємцем дій, що свідчать про прийняття спадщини, відмови від спадщини, діяли на час смерті спадкодавця, зокрема це було передбачено нормами ст. 529, ст. 548, ст. 549, ст. 553, Цивільного кодексу Української PCP 1963 року, відповідно до вимог яких спадкоємці першої черги (позивачі) прийняли спадщину, фактично вступили в управління і володіння спадковим майном, подали заяви про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини, від спадщини не відмовлялися. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, що передбачено ч. 3 ст. 1296 ЦК України. Враховуючи те, що у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, такий спадкоємець може захищати свої порушені права щодо розпорядження, володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у главі 29 ЦК України. Відповідно до роз`яснення Міністерства юстиції України від 21.02.2005 №19-32/319, у випадку смерті власника нерухомого майна, реєстрацію якого належним чином проведено не було і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення цього майна померлому та спадкоємцю повинно вирішуватись в судовому порядку. Водночас у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20) вказано, що «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого вона звернулася до суду». Про це вказано і у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2024 року у справі № 522/3974/20 (провадження № 61-4007св23), відповідно до якої визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству та належним способом захисту порушеного права позивача у такому випадку є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування. Враховуючи зазначене, визнання права власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень ст. 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування, що є ефективним способом захисту в розумінні статті 16 ЦК України. З огляду на викладене, позивачі як спадкоємці за законом набули право на спадкування нерухомого майна, що належало спадкодавцеві за життя, однак у зв`язку з відмовою нотаріуса в оформленні права власності та неможливістю відновлення втраченого правовстановлюючого документа вони фактично позбавлені можливості реалізувати це право у позасудовому порядку. Оскільки вичерпані всі наявні позасудові засоби захисту, позивачі вимушені звернутися до суду з метою відновлення порушеного права та визнання за ними права власності на спадкове майно по 1/4 частки за кожною, враховуючи наявність частки дружини у праві спільної сумісної власності, при цьому єдиним належним та ефективним способом захисту їхніх спадкових прав є звернення до суду на підставі ст. 392 ЦК України. Стаття 317 ЦК України закріплює три правомочності, у яких полягає право власності, а саме: володіння, користування, розпорядження своїм майном. Принцип непорушності права, який полягає у неможливості протиправного позбавлення права власності або обмеження його у здійсненні визначений у ст. 321 ЦК України. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, тому суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України. Майно було набуто у спільну сумісну власність подружжям без визначення часток кожного з них за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 06 листопада 1996 року № 1770, укладеним у порядку ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (оригінал якого втрачено) та згідно з чинним на час укладання договору законодавством відбулася державна реєстрація права власності, здійснена БТІ на паперових носіях. За змістом ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності, при цьому право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Приписами ч. 2 ст. 370 ЦК України визначено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК) (435-15). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Такий принцип застосовується і у разі визначення частки у праві спільної сумісної власності на майно, як об`єкта спільної сумісної власності подружжя. Виходячи із засад рівності часток, розмір часток у спільній сумісній власності є рівним, обставини, які свідчать про необхідність відступу від принципу рівності часток при визначенні їх розміру судом, відсутні. У постанові від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо воно не визнано, заперечується або оспорюється. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). У вищевказаній справі Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правило за аналогією закону (а саме ст. 392 ЦК України) має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно, але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Враховуючи те, що у нотаріуса не має можливості встановити розмір часток у спільній власності на квартиру (здійснити виділ), інший співвласник помер, а правовстановлюючий документ втрачено, що не дає змоги [PERSON] відчужити належну їй на праві спільної сумісної власності частку квартири, і підстави для захисту судом права власності в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України шляхом визнання права власності на 1/2 частки квартири особисто за нею. Оскільки позивачам належить спадщина з часу її відкриття, відповідно, вони можуть володіти та користуватися спадковою масою. Повноваження щодо розпорядження майном обмежено, так як існують перешкоди в отриманні свідоцтв про право на спадщину, а також перепони у відчуженні належної позивачу як дружині померлого частки квартири на праві спільної сумісної власності, у зв`язку із втратою правовстановлюючого документа. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Обраний позивачами спосіб захисту порушеного права є ефективними, таким, що відповідає його змісту та системі права, не суперечить вимогам законодавства України. Отже, суд приходить до висновку про задоволення позовної заяви в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved