Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Васильцова О.М. звернулась до Заводського районного суду міста Кам`янського з позовом, в якому просила визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП відсутній (паспорт серія [NUMBER] , виданий Заводським РВ Дніпродзержинського УМВС 14.03.1997), право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку «А-1» загальною площею 44,7 кв.м, житловою площею 33,7 кв.м., літня кухня «Б-1», сарай «Є-1», вбиральня «К-1», погріб зі входом «Д-1», [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона є спадкоємицею за законом житлового будинку [ADDRESS] (далі житловий будинок). Спадкодавцем є її мати [PERSON] , яка, у свою чергу, успадкувала вказаний житловий будинок від своєї матері бабусі позивачки [PERSON] . Проте, у видачі свідоцтва про спадщину на житловий будинок приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Геращенко Г.В. позивачці було відмовлено у зв`язку з ненаданням заявницею [PERSON] документів, що підтверджують право власності спадкодавця на таке майно. Також, позивачка зазначила про відсутність відомостей про право власності на житловий будинок у Підприємства «Кам`янське районне БТІ» Дніпропетровської області та в Державному реєстрі речових прав. Разом із цим, 16.07.1958 на житловий будинок була заведена будинкова книга, згідно якої у житловому будинку була зареєстрована [PERSON] , [INFO] , її донька [PERSON] , [INFO] та її онука [PERSON] , [INFO] . [PERSON] померла [INFO] , тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року - 01.01.2004. Відповідно, спадкування після смерті [PERSON] здійснюється за нормами Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963. Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу УРСР, спадкоємець прийняв спадщину, якщо він: 1) фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені у цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивачка стверджує, що спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] була її донька [PERSON] , оскільки згідно будинкової книги за адресою: [ADDRESS] мешкала та була зареєстрована разом з [PERSON] її донька [PERSON] з 20.03.1959 по дату смерті [INFO] . Таким чином [PERSON] фактично перейняла спадщину, яка залишилася після смерті її матері [PERSON] . Проте, ОКП «Дніпродзержинське БТІ» надало їй відмову від 04.09.2008 № 540 у видачі витягу з Реєстру прав власності на житловий будинок по [ADDRESS] , для оформлення свідоцтва про право на спадщину після померлої [PERSON] , оскільки не було оформлено свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомого майна житлового будинку за померлою [PERSON] . Факт відсутності вказаних документів позивачка не заперечила, водночас зазначила, що зі змісту документів про відведення [PERSON] земельної ділянки вбачається, що [PERSON] проживала у своєму будинку по [ADDRESS] , та не заперечувала, щоб з її ділянки 0,23 га виділили ділянку [PERSON] чоловіку її доньки. Інформації про зміну нумерації житлового будинку з [ADDRESS] не було знайдено, що підтверджено листом Кам`янської міської ради від 14.05.2025 за вих. № 8вих.-15/360 та листом Державного архіву Дніпропетровської області від 20.03.2025 за вих. №В-1243/0/217-25 від 27.05.2025. Оскільки, згідно технічного паспорту КП ДОР «Кам`янське районне бюро технічної інвентаризації», житловий будинок [ADDRESS] 1910 року, тобто до 05.08.1992, він не підлягає проходженню процедури прийняття в експлуатацію, а єдиним документом, що засвідчує факт існування такого об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2025 року, цивільну справу №208/7150/25 передано до провадження судді Гречаній В.Г. Ухвалою суду 05.06.2025 року провадження у справі №208/7150/25 відкрите в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 30.07.2025 року від приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Геращенко Г.В. надійшла копія спадкової справи №53/2024 заведена після померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 27.08.2025 закрито підготовче провадження у цивільній справі № 208/7150/25 та призначено її до судового розгляду. 01.12.2025 року представник відповідача Кам`янської міської ради подала до суду заяву, у якій просить розгляд справи проводити за відсутності їх представника, винести рішення відповідно до норм чинного законодавства України. Відповідач правом на подання відзиву не скористався, про розгляд справи повідомлений належним чином. У судовому засіданні 03.02.2026 року представник позивача адвокат Васильцова О.М. вимоги позовної заяви підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі, вказавши обрунтування зазаначені у позові. 03.02.2026 року у судовому засіданні після судових дебатів, суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. На підставі ч.1 ст. 244 ЦПК України ухвалення судового рішення було відкладено та визначено дату та час судового засідання, в якому буде відбуватися проголошення судового рішення, про що учасники справи були повідомлені у спосіб, встановлений ЦПК України. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до положень ч. 4 ст. 174, ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи. 31.05.2024 [PERSON] звернулась до Приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Геращенко Г.В. із заявою про прийняття спадщини від померлої матері [PERSON] , громадянки України, 1935 року народження, що на день смерті проживала/зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Постановою Приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Геращенко Г.В. від 08.02.2025 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке складається з житлового будинку [ADDRESS] , з підстав ненадання заявником документів, що посвідчують право власності спадкоємця на таке майно. Крім того, КП «Кам`янське БТІ» Дніпропетровської області у відповіді від 10.12.2024 за № 1-2999 надало інформацію про те, що відомості про реєстрацію права власності на вказаний об`єкт відсутні, відсутні також відомості в Державному реєстрі речових прав. Вказана постанова Приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Геращенко Г.В. від 08.02.2025 позивачем не оскаржена. Посилаючись на те, що право власності на майно, яке складається з житлового будинку [ADDRESS] , належить на праві власності померлій матері [PERSON] , яка, у свою чергу, успадкувала це майно від своєї матері (баби позивачки) [PERSON] на підставі норм ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР, [PERSON] звернулась до суду із цим позовом. При цьому, документи на підтвердження права власності [PERSON] та її мати [PERSON] позивачкою не надані. Отже, у межах цієї справи встановленню підлягає, по-перше, право власності [PERSON] та [PERSON] на майно, яке складається з житлового будинку [ADDRESS] , а також визнання за позивачкою права власності на це майно в порядку спадкування за законом. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Положеннями статті 1217 Цивільного кодексу Україна встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до приписів статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Частиною першою статті 1221 ЦК України встановлено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ч.1 ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно, який, відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат», при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Отже, діючим законодавством України чітко визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - свідоцтва про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного законодавства та Закону України «Про нотаріат», покладено на нотаріальний орган. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Верховний Суд України в п. 23Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 роз`яснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Для вирішення питання щодо наявності підстав для спадкування позивачкою права власності від своєї матері, яка, в свою чергу, як зазначає позивачка, успадкувала його від своєї матері [PERSON] , як було зазначено раніше встановленню підлягає право власності останньої на житловий будинок. Як вірно зазначено позивачкою у позовній заяві факт проживання [PERSON] з 16.07.1958 по час її смерті [INFO] у житловому будинку підтверджено домовою книгою на вказаний будинок. Разом із цим, факт проживання особи у житловому будинку, що підтверджено відповідними записами домової книги не є підтвердженням права власності такої особи на такий будинок. Крім того, згідно записів наданої позивачкою домової книги, у житловому будинку, окрім [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Хто саме ці особи, які підстави для реєстрації їх у домовій книзі на житловий будинок, а також, чи мали вони та їх спадкоємці будь-які права на житловий будинок представник позивачки під час судового розгляду не пояснила. Також, незрозуміло, ким був побудований житловий будинок, коли він був введений в експлуатацію, за яких обставин та хто зареєстрував адресу на житловий будинок. Позивачкою у позовній заяві зазначено та матеріалами справи підтверджено відсутність у [PERSON] права власності на житловий будинок. Зокрема, згідно відповіді обласного КП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 04.09.2008 за вих. № 540, свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомого майна житлового будинку за [PERSON] не оформлено. На підтвердження права власності [PERSON] на житловий будинок позивачка посилається на документи про відведення [PERSON] , як вона стверджує, чоловіку доньки [PERSON] , земельної ділянки по [ADDRESS] . Проте, у межах цієї справи мова йде про спадкування права власності на житловий будинок, а не на земельну ділянку. Наданий позивачкою зведений оціночний акт по домоволодінню [ADDRESS] також не є доказом наявності у [PERSON] права власності на вказане домоволодіння у розумінні ЦК Української РСР 1963 року, який був чинний за життя та смерті останньої. Також, суд погоджується з нормативно обґрунтованим твердженням позивачки у позовній заяві, що єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики є технічний паспорт на такий об`єкт. Позивачкою до матеріалів позовної заяви надано технічний паспорт на житловий будинок. Проте, він складений у листопаді 2024 року. Жодного документа на підтвердження факту законного існування житлового будинку як об`єкта нерухомого майна, у тому числі технічного паспорта, складеного до листопада 2024 року позивачкою не надано. Таким чином, матеріали справи не містять ані документів на підтвердження права власності [PERSON] на житловий будинок, ані документів на підтвердження існування такого об`єкту нерухомого майна та присвоєння йому адреси. За відсутності вказаних документів суд не може встановити ким був збудований житловий будинок, кому він належав з кола осіб, зазначених у домовій книзі та на яких правах, чи був цей будинок введений в експлуатацію за законами, що діяли на час проживання у ньому [PERSON] чи після її смерті, якщо так, то чи є інші спадкоємці [PERSON] або інші особи, які можуть претендувати на право власності на підставі відповідних правовстановлюючих документів (нотаріально посвідчених договорів (купівлі-продажу, дарування, міни), свідоцтв про право на спадщину, рішень судів, свідоцтв про приватизацію, а реєстраційних посвідчень БТІ. За приписами п. 4.15 п. 4 Глави 10 Розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» - відсутність оригіналу правовстановлюючого документа є перешкодою позивачу в нотаріальному оформленні своїх спадкових прав. Згідно наказу Міністерства юстиції України за № 914/5 від 26.05.2009 «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна на підставі рішень судів» - рішення судів про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об`єкти нерухомого майна, про передачу безхазяйного нерухомого майна до комунальної власності є правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що у 2008 році мати позивачки [PERSON] вчиняла дії щодо оформлення свідоцтва про право на спадщину померлої [PERSON] , що також підтверджено листом-відповіддю обласного КП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 04.09.2008 за вих. № 540. Проте, право власності [PERSON] на житловий будинок у порядку спадкування не було оформлено з підстав відсутності відповідних правовстановлюючих документів. Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на житловий будинок у порядку спадкування, оскільки матеріалами справи не підтверджено право власності попередніх спадкодавців на цей будинок, по-перше, [PERSON] , внаслідок чого у суду відсутні підстави для надання оцінки правомірності спадкування такого непідтвердженого права [PERSON] та [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що у позовних вимогах позивач просить судові витрати покласти на позивача, судовий збір залишається за позивачем. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed