Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позов мотивований тим, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] у період з 14.05.2013 по 07.08.2020 перебували в хареєстрованому шлюбі від якого у них є двоє неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після розлучення діти проживають з позивачкою. Відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків із виховання дітей, не забезпечує їх матеріально та не піклується про них належним чином. Аліменти відповідач не сплачує, а тому утворилася заборгованість по аліментах за період з 01.11.2024 по 01.05.2025. Згідно з характеристиками з навчальних закладів батько до школи не з`являється, не цікавиться життям та навчанням дітей. У зв`язку із вищевикладеним та враховуючи, що відповідач [PERSON] не бажає змінювати поведінку по відношенню до своїх дітей, позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 18.07.2025 відкрито провадження та вирішено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13.08.2025 замінено неналежну третю особу виконавчий комітет Оратівської селищної ради на належну третю особу виконавчий комітет Погребищенської міської ради. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області 09.12.2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено судовий розгляд. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Порхун О.П. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Позивачка вказала, що відповідач не цікавиться життям синів, не проявляє інтерес до них, фінансово не допомагає, має заборгованість по сплаті аліментів з 2024 року. Зазначила, шо після мобілізації до лав ЗСУ, відповідач самовільно залишив військову частину. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, про дату, час та місце його проведення повідомлений належним чином. Причину своєї неявки до суду не повідомляв. Відзиву на позовну заяву чи інших заяв з процесуальних питань від відповідача не надійшло. Представник третьої особи виконавчого комітету Погребищенської міської ради у судове засідання не прибув, про дату, час та місце його проведення повідомлений належним чином. Опитані в судовому засіданні неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони проживають разом з мамою, дідусем та бабусею, навчаються в КЗ «Довгалівська гімназія Погребищенської міської ради». Батько останнім часом не цікавиться їхнім життям, не дзвонить та не відвідує їх. [PERSON] повідомив, що минулого року батько привітав його з днем народження, і він би хотів, щоб останній був присутнім у його житті. Крім того, діти зазначили, що коли вони проживали однією сім`єю, батько до них відносився добре. Суд, враховуючи пояснення учасників, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У судовому засіданні встановлено, що батьками неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 25.06.2025 та серії [NUMBER] від 25.06.2025 (а. с. 7, 6). Відповідно до рішення Тетіївського районного суду Київської області від 03.06.2020 шлюб між сторонами розірвано (а. с. 8). Згідно із актом обстеження умов проживання від 30.12.2024, складеного комісією служби у справах дітей виконавчого Погребищенської міської ради Семенюк В.В. працює оператором свинарських комплесів ПП «Михайлівський лан», виховує двох дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживає разом зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON] в будинку за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання в будинку задовільні, В будинку чисто, речі впорядковані тепло, наявні зручні меблі, побутова техніка. Для виховання та розвитку дітей облаштовано окремі спальні місця, робоче місце, наявний одяг та взуття відповідного віку та сезону. Діти навчаються в КЗ «Довгалівська гімназія Погребищенської міської ради» (а. с. 10). Згідно із актом обстеження житлово-побутових умов № 10 від 04.07.2025, складеного комісією виконавчого комітету Погребищенської міської ради [PERSON] разом зі своїми неповнолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , та проживають в будинку [ADDRESS] , який належить [PERSON] (а. с. 9). З характеристик, виданих КЗ «Довгалівська гімназія Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області» від 02.07.2025, встановлено, що [PERSON] навчається в 8 класі, а [PERSON] навчається в 6 класі. Мама приділяє належну увагу вихованню дітей. Постійно підтримує зв`язок з школою та класними керівниками, систематично відвідує батьківські збори. Батько не з`являється до школи, не цікавиться життям та навчанням дітей (а. с. 11-12). Згідно із довідки Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 35613 від 29.05.2025 [PERSON] не отримувала аліменти від [PERSON] за період з 01.11.2024 по 01.05.2025. Відповідно до виконавчого листа № 2/940/3720 від 16.01.2020 Тетіївського районного суду Київської області [PERSON] зобов`язаний сплачувати аліменти на користь [PERSON] в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку на утримання синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , починаючи з 20.11.2019 і до повноліття дітей. Згідно розрахунку заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів станом на 22.05.2025 становить 140316,24 грн. (а. с. 13-14). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Погребищенської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав № 479 від 13.11.2025, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а. с. 86-89). Згідно із заяви від 16 жовтня 2025 року, засвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвин В.Г., зареєстрованої в реєстрі за № 1164 вбачається, що [PERSON] [INFO] , усвідомлюючи значення своїх дій та маючи маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для нього істотне значення, без застосування до нього насильства (фізичного чи психічного тиску) з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, цією заявою ствердив, що він не заперечує проти позовної заяви [PERSON] , [INFO] , про позбавлення його батьківських прав по відношенню до його малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Просить суддю справу розглядати без його присутності. З правовими наслідками цієї заяви він ознайомлений (а. с. 112). Згідно зі ст. 164 СК України, один з батьків може бути позбавлений батьківських прав, якщо буде встановлено, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованні дитини. Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. На підставі вищенаведеного суд вказує на те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення батька батьківських прав, покладено на позивачку. Позивачкою не доведено, що поведінка відповідача відносно дітей є свідомим та злісним нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього: відсутність матеріальних коштів для утримання дітей, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб тощо. Більш того, не доведено у чому полягає захист інтересів неповнолітніх дітей шляхом позбавлення батька стосовно синів батьківських прав. З матеріалів справи, зокрема з довідки Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 35613 від 29.05.2025 встановлено, що позивачка не отримувала аліменти від відповідача на утримання синів за період з 01.11.2024 по 01.05.2025, які він зобов`язаний сплачувати відповідно до виконавчого листа № 2/940/3720 від 16.01.2020 Тетіївського районного суду Київської області. Згідно розрахунку заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів станом на 22.05.2025 становить 140316,24 грн. Наявність заборгованості щодо сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо її утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання матері до надання їй належного утримання. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові 23.04.2020 у справі № 420/1075/17. Представник позивачки у підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав посилається на те, що відповідач систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно синів, разом з дітьми не проживає, не цікавиться життям та навчанням дітей. Це підтверджено належними доказами, а саме акту обстеження житлово-побутових умов, актом обстеження умов проживання, характеристиками дітей з навчального закладу. Проживання батька окремо від дітей не може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав. На думку суду, позбавлення відповідача батьківських прав порушуватиме його права та не відповідатиме інтересам самих дітей. Відсутність у дітей на цьому етапі життя психологічного зв`язку з батьком не виключає можливість налагодження між ними стосунків у майбутньому. Обов`язковим елементом ухилення від виконання батьківських обов`язків, як підстава позбавлення батьківських прав, що передбачена п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача стосовно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). При цьому суд виходить з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачкою належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, не надано. У постанові від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. У постанові від 02.10.2019 у справі № 461/7387/16-ц Верховний Суд вказав, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03.12.1986). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини». Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 638/16622/17, від 13.04.2020 у справі № 760/468/18, від 29.04.2020 у справі № 522/10703/18, від 11.09.2020 у справі № 357/12295/18, від 29.07.2021 у справі № 686/16892/2. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02.12.2020 у справі № 180/1954/19, від 13.11.2020 у справі № 760/6835/18, від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17, від 02.11.2020 у справі № 552/2947/19, від 13.03.2019 в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24.04.2019 у справі № 300/908/17. В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 № 3 зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як передбачено ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно із ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України» Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. В рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006, Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27.11.1992, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини ( рішення у справі Johansen v. Norway від 07.08.1996, п. 78). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» від 18.12.2008 право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (рішення у справі "Мак Майкл проти Сполученого Королівства" від 24.02.1995, п. 86, 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (справи "Кутцнер проти Німеччини", п. 65, та "Зоммерфельд проти Німеччини", п. 66). Суд також акцентує увагу на тому, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа "Ньяоре проти Франції", п. 59). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини ( справа"Скоццарі та Дж`юнта проти Італії" п. 148). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (справа "Хазе проти Німеччини", п. 99). Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки" від 26.10.2006, п. 72 і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" від 21.06.2007). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (справа "К. А. проти Фінляндії", п. 92). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї. Також Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх воз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Ілля Ляпін проти Росії від 30.06.2020). Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до ч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини Оцінюючи надані суду докази, суд встановив, що вони свідчать про те, що неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають із матір`ю [PERSON] в с. Довгалівка Вінницького району Вінницької області, та між ними склалися добрі стосунки, мати виховує та утримує дітей. В поданих позивачкою доказах також зазначено, що батько [PERSON] не бере участі у вихованні дітей із 07.08.2020 року. Саме на підставі цих доказів та нотаріально засвідченої заяви [PERSON] , виконавчий комітет Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області в особі органу опіки та піклування Погребищенської міської ради прийняв висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо спільних із позивачкою дітей. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Однак, як зазначено в ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, даний висновок робиться на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з обома батьками та вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21 (провадження № 61-5203св23), від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18(провадження № 61-13690св20). В той же час, суд вважає, що висновок органу опіки і піклування Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Крім того, висновок органу опіки і піклування Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області є недостатньо обґрунтованим, при надані рішення не враховані найкращі інтереси дитини, не доведено яким чином позбавлення батьківських прав батька дитини буде відповідати її інтересам, він не містить переконливих доводів щодо доцільності позбавлення батька батьківських прав, якими він керувався при прийнятті рішення (свідоме нехтування батьківськими обов`язками, яке має систематичний та постійний характер; не проявлення інтересу до дитини; особа батька становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку). Виходячи з вище вказаного висновку, він є однобічним, ґрунтується лише на доводах однієї сторони - матері дитини, наданих нею документах, при цьому викладені в ньому факти нічим не підтверджені та базуються лише на тому, що сини сторін проживають з позивачкою, з якими у них склалися добрі стосунки. Перед складенням висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача не встановлювалися наявність чи відсутність обставин, що впливають на виконання його батьківських обов`язків щодо дітей, та їхнє спілкування, умови, причини та мета позбавлення його батьківських прав. Обставини та причини припинення спілкування відповідача з його неповнолітніми синами не були предметом дослідження органом опіки і піклування при складенні висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Під час дослідження доказів судом не встановлено не лише достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а й гострої соціальної необхідності у цьому. Так, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Суд враховує, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив з ними сімейних відносин не відповідає інтересам дітей. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, однак у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство щодо них чи вчиняв інші подібні дії. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Заява відповідача про згоду на позбавлення його батьківських прав відносно дітей не може бути єдиною підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Відповідно до постанови Верховного Суду від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22 зроблено висновок про неможливість батьків відмовитися від дитини. Відповідно до частин 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Тому заява відповідача, в якій він відмовляється від батьківських прав щодо неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та визнає позов про позбавлення його батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Вказана заява не є також підставою для звільнення позивачки від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення батьківських прав. А відтак повинні мати місце законні підстави для задоволення позову. Подібні висновки наведені і в постанові Верховного Суду від 29.11.2023 у справі № 607/15704/22. Таким чином, під час розгляду даної справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про його злісне ухилення від виховання дітей і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не відповідатиме інтересам дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Позивачкою та її представником не обґрунтовано належними доказами, в чому полягає злісне небажання відповідача виконувати свої обов`язки по вихованню дітей, при цьому доказів того, що до останнього застосовувались попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дітей, що він притягувався до адміністративної відповідальності за неналежне виховання дитини, веде аморальний спосіб життя або зловживає алкогольними напоями чи вживає наркотичні засоби, суду не надано. Згідно з ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, в даному випадку суд не може ухвалити рішення опираючись також на думку неповнолітніх дітей, оскільки матеріали справи інших доказів свідомого умисного систематичного нехтування відповідачем своїми обов`язками по відношенню до синів не містять. Під час розгляду справи не встановлено будь-яких даних, які б свідчили про нагальну необхідність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та відповідно розрив сімейних зв`язків між синами та батьком. Врахувавши конкретні обставини справи, інтереси дітей, суд дійшов висновку про недоцільність застосування до відповідача крайнього заходу впливу у виді позбавлення його батьківських прав. На переконання суду, за обставин встановлених судом, позбавлення батьківських прав батька не призведе до безумовного покращення життя неповнолітніх синів. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. А тому суд вважає, що матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідача батьківських прав. З врахуванням цього суд, оцінюючи докази в їх сукупності, за наявних на даний час обставин, не вбачає необхідності в позбавленні відповідача батьківських прав, не погоджуючись при цьому з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у позові. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд враховує і те, що як зазначено ЄСПЛ у рішенні від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин у справі не встановлено. При цьому, суд вважає необхідним, попередити відповідача про необхідність змінити своє ставлення до виховання й утримання неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, сплата судових витрат покладається на позивачку. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed