Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що [PERSON] є власником житлового приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відповідно до відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 18 вересня 2025 року № 743681, у вищевказаному житловому приміщенні зареєстровані троє осіб [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказує, відповідач на даний час зареєстрований за вищевказаною адресою, хоча фактично, більше 3-х років у зазначеному житловому приміщенні, що розташований у [ADDRESS] , не проживає. У житлове приміщенні відповідач не повертався, вселитись не намагався, в органи поліції та КЖРЕП з приводу вселення не звертався. Оскільки [PERSON] у спірному житловому приміщенні не проживає, плату за користування житловим приміщення і комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат по утриманню спірного житлового приміщення, а підстав збереження права користування житловим приміщенням за відсутнім протягом більше як шести місяців немає, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою [ADDRESS] . Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 01.10.2025 року, судом постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 19.11.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. До початку судового засідання від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, просить позовні вимоги задовольнити, щодо прийняття заочного рішення у справі не заперечує. У судове засідання відповідач не з`явився, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про дату, час та місце слухання справи, суд про причини неявки не повідомив, відзив не подав. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з огляду на наступне. Так, згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 18.09.2025 року № 743681, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно акту № 119 комісією дільничного комітету ТОВ «Вайт Лаіонс» виходом за адресою кв. [ADDRESS] , встановлено, що [PERSON] , не проживає по вказаній адресі на момент звернення та більше 3-х років, власником квартири є [PERSON] . Згідно витягу з рішення Виконавчого комітету Першотравневої районної у місті Чернівці ради Чернівецької області, № 86/11 від 15.10.2014 р. особовий рахунок переоформлено на [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] . Крім цього, позивач зазначив, що відповідач [PERSON] не здійснює оплату комунальних платежів, які нараховуються за місцем його реєстрації і добровільно знятись з реєстрації не бажає. Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). В п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" №2 від 12.04.1985 зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 521/5887/17 від 27.08.2021 аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 490/12384/16-ц від 24.10.2018 зазначено, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 8 Європейської конвенції з прав людини (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), яку ратифіковано Україною 17.07.1997 та яка набрала чинності для України 11.09.1997, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Отже, сторона, яка посилається на певні обставини на обґрунтування своїх вимог, зобов`язана навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності таких обставин, суд ухвалює рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Враховуючи викладене, оцінюючи зібрані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] добровільно залишив житлове приміщення, розташоване за адресою [ADDRESS] , більше трьох років тому, його відсутність не обумовлена поважними причинами, оскільки він не вживав жодних заходів для збереження за собою права користування вказаним приміщенням, не здійснював оплату комунальних послуг, не вселявся та не звертався до відповідних органів з приводу вселення, що свідчить про усвідомлену втрату ним інтересу до спірного житлового приміщення як постійного місця проживання. За таких обставин, оскільки позивачем доведено наявність двох обов`язкових умов, а саме: відсутність відповідача у житловому приміщенні понад шість місяців та відсутність поважних причин такого непроживання, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved