Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

У серпні 2025 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулась до суду з даним позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про стягнення аліментів на дитину за минулий час. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони є батьками доньки [PERSON] [INFO] . Спільна дитина сторін [PERSON] проживає разом із позивачем. Наразі дитина знаходиться на повному утриманні матері. Сторони перебували в офіційному шлюбі з 15 травня 2015 року. У березні 2024 року відповідач звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом про розірвання шлюбу (справа №760/5208/24). Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що сторони не зійшлись характерами та поглядами на життя, у зв`язку з чим виникли суперечки та сварки. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 березня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. 02.04.2024 через систему «Електронний суд» надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] про стягнення аліментів. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2024 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін цивільної справи - в розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07 травня 2024 року у прийнятті зустрічної позовної заяви відмовлено та повернуто зустрічну позовну заяву заявнику. 07 травня 2024 року рішенням Солом`янського районного суду міста Києва було шлюб між сторонами розірвано. Вказує, що донька [PERSON] має інвалідність. Відтак, витрати на утримання дитини суттєво перевищують звичайні базові потреби й передбачають постійне фінансування медичного лікування, реабілітаційних заходів та спеціалізованих занять. Зазначає, що батько знає про складну ситуацію з здоров`ям дитини, але повністю ігнорує свій обов`язок щодо виховання та утримання доньки. При цьому батько працездатний, інший дітей не має. Посилається на те, що 03 серпня 2025 року позивач знову звернулась до суду з заявою про стягнення аліментів на дитину шляхом видачі судового наказу. На момент подання цього позову судовий наказ ще не видано. Але разом з цим позивач вважає, що має право на стягнення аліментів на дитину за минулий час, оскільки вже намагалася стягнути аліменти, зверталась до суду і батько відповідно був ознайомлений з вимогою щодо утримання дитини, а отже, з вказаних підстав позивач звернулась до суду з вказаними вимогами. Ухвалою суду від 05.09.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 19.09.2025 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив в обґрунтування якого вказано, що для стягнення з відповідача аліментів за минулий час позивач повинен довести суду той факт, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Вказує, що в даному випадку, позивач обґрунтовує позов тим, що вона 02.04.2024 через систему «Електронний суд» подавала зустрічну позовну заяву про стягнення аліментів, проте ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07 травня 2024 року у прийнятті зустрічної позовної заяви відмовлено та повернуто зустрічну позовну заяву заявнику. Посилається на те, що доводи позивача про звернення до суду з вимогою про видачу судового наказу не свідчать про те, що відповідач не могла одержати аліменти у зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати. Підсумовуючи вище викладене вказує, що посилання позивача на ч. 2 ст. 191 СК України як на підставу для стягнення аліментів за минулий час є безпідставним і не обґрунтованим, а тому просить відмовити у задоволенні позову. 01.10.2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив в якій зазначено, що факт того, що на певний час не існувало судового наказу або виконавчого листа, не звільняє відповідача від виконання його прямого обов`язку перед дитиною. Вказує, що відповідач у відзиві заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, стверджуючи, що нібито позивач не довела фактів, необхідних для стягнення аліментів за минулий час (зокрема - що вжиті заходи щодо одержання аліментів та ухилення відповідача від сплати). На думку позивача ці доводи є безпідставними, оскільки позивач надав суду достатні докази вжиття заходів (подання зустрічної позовної заяви 02.04.2024 та звернення про видачу судового наказу 03.08.2025) і відсутності участі відповідача в утриманні дитини. Позивач письмово та офіційно вживала заходів щодо отримання аліментів: зокрема, через систему «Електронний суд» 02.04.2024 було подано зустрічну позовну заяву про стягнення аліментів у справі № 760/5208/24 (про розірвання шлюбу). Подання зустрічної позовної заяви та тим часом перебування спору у суді є прямим і безпосереднім виявом волевиявлення позивача щодо стягнення аліментів та формальним кроком для захисту права дитини. Факт подання такої зустрічної позовної заяви підтверджує, що позивач вживала реальних процесуальних заходів. Вказує, що те, що суд ухвалою від 07.05.2024 повернув зазначену зустрічну позовну заяву (через процесуальні підстави), не нівелює сам факт вжитих заходів позивачем і не доводить відсутності знання відповідача про вимоги щодо утримання дитини. Судове повернення позовної заяви - внаслідок процесуальних недоліків - не означає, що позивач не намагалася отримати аліменти; навпаки, повернення є доказом намагання звернутися до суду. Вказує, що окрім подання зустрічної позовної заяви 02.04.2024, позивач 03.08.2025 повторно звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів. Подання заяви про судовий наказ є самостійним способом вжиття заходів щодо отримання аліментів і додатково ілюструє, що позивач неодноразово і вчасно намагалася стягнути кошти. Зазначає, що в сукупності ці дії відповідають вимогам ч. 2 ст. 191 СК України. Крім того, позивач зверталася до Міністерства юстиції України з метою встановлення місцезнаходження боржника та отримання інформації щодо його доходів на підставі пункту 2 статті 6 Закону України «Про міжнародне стягнення аліментів». Це є додатковим підтвердженням того, що позивач систематично вживала заходів для забезпечення виконання відповідачем його обов`язку щодо утримання дитини. Підсумовуючи викладене, вказує, що всі ці дії свідчать про систематичне намагання забезпечити належне утримання дитини. Натомість Відповідач жодного разу не сплачував аліменти добровільно, не надавав фінансової допомоги дитині, що підтверджує саме його ухилення від виконання батьківських обов`язків. Донька [PERSON] має інвалідність. Медичний висновок № 57 про дитину-інваліда віком до 18 років виданий 1 серпня 2017 року ПМСД Солом`янського району міста Києва. Офіційний діагноз - синдром Дауна . Відтак, витрати на утримання дитини суттєво перевищують звичайні базові потреби й передбачають постійне фінансування медичного лікування, реабілітаційних заходів та спеціалізованих занять. Батько знає про складну ситуацію з здоров`ям дитини, але повністю ігнорує свій обов`язок щодо виховання та утримання доньки. При цьому батько працездатний, інший дітей не має. Окрім викладеного, позивач отримала офіційну інформаційну довідку (станом на 01.09.2025), яка свідчить про те, що відповідач володіє нерухомим майном (дві квартири у місті Чернігові), зареєстрованим транспортним засобом (автомобіль Hyundai I30, 2009 р.в., дизель), а також не перебуває у процедурі банкрутства та не внесений до санкційних списків. Зазначене об`єктивно підтверджує, що відповідач має майнові ресурси та фактичну можливість виконувати свій обов`язок щодо сплати аліментів. Таким чином, доводи відповідача про нібито відсутність можливості сплачувати аліменти є безпідставними та спростовуються офіційними відомостями з державних реєстрів, а тому позивач просила відмовити у задоволенні позову. Представник позивача подала заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги викладені у позові підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач належним чином повідомлений про дату час та місце судового засідання у судове засідання не з`явився. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що в період з 15.05.2015 року по 07.05.2024 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від якого у сторін народилась дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . У березні 2024 року відповідач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом про розірвання шлюбу (справа №760/5208/24). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 березня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. 02.04.2024 через систему «Електронний суд» надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] про стягнення аліментів. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2024 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін цивільної справи - в розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07 травня 2024 року у прийнятті зустрічної позовної заяви відмовлено та повернуто зустрічну позовну заяву заявнику. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 07.05.2024 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Як вбачається з матеріалів справи 03 серпня 2025 року позивач звернулась до суду з заявою про стягнення аліментів на дитину шляхом видачі судового наказу, про що свідчить протокол автоматизованого розподілу справ між суддями від 04 серпня 2025 року. Також, як вбачається з автоматизованої системи «Д-3» судовим наказом від 01.10.2025 року виданим Солом`янським районним судом міста Києва стягнуто з [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] ) аліментів на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 заробітку (доходу) боржника але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04.08.2025 року і до досягнення повноліття. У частині 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сімейний кодекс України встановлює принцип рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною другою статті 191 СК України встановлено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз змісту наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині. Заходи, що вживав позивач щодо одержання аліментів можуть бути різноманітними, наприклад, він звертався до батьків відповідача з проханням вплинути на нього, щоб той платив аліменти на дитину або направляв йому листи з такою вимогою чи на адресу його місця роботи тощо. Ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа - відповідач, ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи) та інші подібні дії. Також належними та допустимими доказами того, що позивачка вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача можуть бути документи, які підтверджують звернення у різні органи щодо встановлення дійсного розміру його зарплати, тощо. Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини. На вищевказане неодноразово звертав увагу Верховий Суд, зокрема в постановах від 19.12.2019 у справі №635/6268/18; від 27.01.2020 у справі №672/198/19; від 29.01.2020 у справі №756/14483/18. Постановою Верховного Суду від 18.05.2020 року (справа №215/5867/17) сформовано правову позицію, про те, що частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що жодних належних і допустимих доказів того, що позивач до звернення відповідача до нього з позовом про розірвання шлюбу, а також до звернення до суду з цим позовом, вживав заходи для отримання аліментів від відповідача, а відповідач ухилявся від їх сплати, суду надано не було. У зв`язку з цим позовна вимога щодо стягнення аліментів за минулий час (за 15 місяців, що передують зверненню до суду) є необґрунтованою та безпідставною. Крім того, як вбачається з матеріалів справи позивач зверталась до Солом`янського районного суду міста Києва 03.08.2025 року з заявою про видачу судового наказу, а потім протягом 12 днів звернулась до суду з даним позовом, отже дані дії не свідчать про те, що у відповідача була наявна винна протиправна поведінка, проте свідчить про те, що позивачем фактично штучно створені передумови для звернення до суду з вимогою про стягнення аліментів ніби-то за минулий час. Також, з 07.05.2024 року після того як Ухвалою суду у прийнятті зустрічної позовної заяви про стягнення аліментів відмовлено, позивач аж до 03.08.2025 року не вчиняла жодних дій щодо намагань одержання аліментів за минулий час, також, позивач не надала доказів звернень безпосередньо до відповідача з проханням надавати аліменти добровільно. За загальним правилом, визначеним СК України, є недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів з особистих мотивів. Таким чином, враховуючи наведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час не підлягають задоволенню, оскільки вжиття заходів щодо отримання аліментів з відповідача, та дій останнього, направлених на ухилення від їх сплати, не підтверджено позивачем належними, допустимими і достатніми доказами.

Outcome: dismissed