Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

Фактичні обставини справи. Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ДЕБТ КОЛЛЕКШН»» через представника 28 листопада 2025 року звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтований тим, що 11 грудня 2019 року між ТзОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] укладений кредитний договір №3465610247/181805 за умовами якого позичальнику були надані кредитні кошти, які вона не повернула та сплатила відсотки, чим порушила взяті на себе договірні зобов`язання. Право вимоги за цим договором 31.05.2021 року перейшло від ТзОВ «ГОУФІНГОУ» до ТзОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» на підставі договору факторингу №1-31/05/21. В подальшому право вимоги за кредитним договором 03.06.2021 року перейшло від ТзОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС ГРУП» до ТзОВ «ФК «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» на підставі договору факторингу №1-03/06/2021. Заборгованість відповідача за кредитним договором №3465610247/181805 від 11 грудня 2019 року становить 9529,66 грн., з них: 2813,92 грн. - заборгованість за сумою кредиту та 6715,74 грн. - заборгованість за відсотками. На підставі наведеного, просить суд, стягнути з відповідача в користь позивача заборгованість та понесені судові витрати по справі. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 04 грудня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. Представник позивача в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. У позовній заяві Позивач подав клопотання (включив його в текст позовної заяви) про розгляд справи за відсутності його представника. Не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про що в матеріалах справ наявні відповідні докази, зокрема рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Будь-яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило. Правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася. Враховуючи наявність умов, передбачених ст.280 ЦПК України, суд здійснив заочний розгляд справи та ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що 11 грудня 2019 року ТзОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] уклали договір позики №3465610247/181805 (а.с.17-20). Відповідно до умов договору кредитодавець надає позичальнику фінансовий кредит в розмірі 3000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Основні умови кредитування згідно цього кредитного договору: сума кредиту - 2 000 грн. (п. 1.1), строк кредитування - 30 днів, тобто до 09.01.2020 (п. 1.2); процентна ставка - 1,85 % в день (п.1.3), повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється згідно з Графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (п.2.1). 31 травня 2021 року ТзОВ «Гоуфінгоу» та ТзОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс Груп» уклали договір факторингу №1-31/05/21 (а.с.21-24), на підставі якого до фактора перейшло право вимоги за кредитним договором №3465610247/181805 від 11.12.2019 року (витяг з Реєстру боржників до договору факторингу №1-31/05/2021 від 31 травня 2021 року, а.с.11). 03 червня 2021 року ТзОВ «Фінансова компанія «Сіті Фінанс Груп» та ТзОВ «ФК Дебт Коллекшн» уклали договір відступлення права вимоги №1-03/06/2021 (а.с.13-14), на підставі якого до фактора перейшло право вимоги за кредитним договором №3465610247/181805 від 11.12.2019 року (витяг з Реєстру боржників до договору відступлення права вимоги №1-03/06/21 від 03.06.2021, а.с.10). За розрахунком позивача, а саме із виписки з особового рахунка за Кредитним договором № 3465610247/181805 вбачається, що заборгованість відповідача за кредитним договором становить 9529,66 грн, з яких прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 2813,92 грн та прострочена заборгованість за процентами становить 6715,74 грн (а.с.9). Застосоване судом законодавство та висновки суду Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини. За змістом ст.ст.526, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Закон України «Про електронну комерцію» - визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Частиною третьою статті 11 Закону встановлено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Разом з тим, на момент звернення позивача в суд та розгляду справи по суті, відповідач, в порушення вимог ст.1054 ЦК України, грошові кошти за кредитним договором не повернув. Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Частиною 1 ст.610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст.625 ЦК України). Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч.1 ст.512 ЦК України). Відповідно до абз.1 ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. За встановлених фактичних обставин справи та з урахуванням релевантних джерел права суд дійшов таких висновків. Досліджені судом договори факторингу відповідачем не оспорювалися та не були визнані судом не дійсним, а тому у відповідності до вимог ст.204 ЦК України ці правочини є правомірними. ТзОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» є новим кредитором за кредитним договором 3465610247/181805 від 11 грудня 2019 року на підставі договору відступлення права вимоги №1-03/06/2021 року. Відтак, у нього виникло право вимоги до відповідача. Із досліджених судом доказів встановлено, що ТзОВ «ГОУФІНГОУ» та [PERSON] уклали в договір про надання фінансового кредиту 3465610247/181805 від 11 грудня 2019 року. Договір укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, та підписано накладенням електронних підписів одноразовими ідентифікаторами. Відповідно до положень Закону України "Про електронну комерцію" договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі (Довідка про ідентифікацію а.с.12). Підписанням кредитного договору відповідач підтвердила, що ознайомлена з усіма його істотними умовами та їй була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства. Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі Відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах. Враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, відповідач мав можливість не вступати у кредитні відносини із позивачем, якщо вважав встановлений розмір відсотків за користування коштами несправедливими, натомість відповідач погодив зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Підписавши кредитний договір, [PERSON] засвідчила, що погодилася на отримання кредитних коштів саме на умовах, що визначені договором. ТзОВ «ГОУФІНГОУ» свої зобов`язання перед відповідачем виконав в повному обсязі, надавши, визначені договором кредитні кошти, натомість відповідач [PERSON] взяті на себе за договором зобов`язання не виконала, оскільки не повністю вносила платежі, передбачені умовами кредитного договору, та проценти за користування кредитом, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість. За розрахунками позивача заборгованість відповідача становить 9529,66 грн, з яких прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 2813,92 грн та прострочена заборгованість за процентами становить 6715,74 грн. Аналізуючи умови укладеного з відповідачем договору №3465610247/181805 від 11 грудня 2019 року, встановлено наступне. У розділі 1 договору сторони чітко передбачили строк кредитування 30 днів, до 09 січня 2020 року (пункти 1.2 договору). У графіку платежів, який є додатком №1 до цього договору, також зазначено, що кредит надається на 30 днів. Поверненню у цей строк підлягає 4665,00 грн, з яких: 3000,00 грн суми кредиту, 1665,00 грн процентів за користування кредитом. Розділ 2 договору передбачає умови виконання, тобто реалізації самого предмета договору, визначеного у розділі 1 договору. Структура самого договору про споживчий кредит достатньо свідчить, що строк кредитування визначається предметом договору (розділ 1) і становить 30 днів, а подальші умови, що визначені у розділі 2 договору, передбачають лише умови виконання самого предмета договору, тобто розділу 1 договору, який і включає у себе строк кредитування. У зв`язку із цим, нарахування відповідачу після 09 січня 2020 року процентів не знаходить свого належного юридичного обґрунтування і по своїй суті є реалізацією положень ч.2 ст.625 ЦК України, яка захищає інтереси кредитодавця в разі прострочення позичальником грошового зобов`язання. За таких обставин, суд не вбачає обґрунтованих підстав вважати, що після спливу визначеного у п.1.2 договору строку кредитування відбулася пролонгація кредиту, оскільки позичальник не здійснював дій, передбачених п.3.3.3. Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 05.04.2023 року по справі №910/4518/16 зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора яку вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Право кредитодавця ТОВ «ГОУФІНГОУ» нараховувати передбачені указаним договором проценти за користування кредитом припинилося 09 січня 2020 року, у зв`язку із чим з цієї дати права та інтереси кредитодавця забезпечувалися частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У зв`язку із цим при визначенні заборгованості відповідача [PERSON] по відсоткам слід виходити із визначених у самому договорі умов. Так, за умовами договору розмір відсотків за користування кредитними коштами становить 1665,00 грн. За таких обставин, у кінцевому підрахунку відповідач має заборгованість за кредитним договором №3465610247/181805 від 11 грудня 2019 року по тілу кредиту в загальній сумі 2813,92 гривень, 1665,00 грн за процентами за користування кредитом. Таким чином, суд всебічно, повно, об`єктивно розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов є таким що підлягає до часткового задоволення. Розподіл між сторонами судових витрат Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ст.133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК). Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов задоволено частково (47,00%), тому з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 1138,53 грн. 29 грудня 2025 року представник позивача подав до суду заяву про розподіл судових витрат, в якій просить стягнути на користь позивача 10500 грн витрат на професійну правничу допомогу. Ознайомившись із заявою представника позивача суд зазначає наступне. За п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ст.137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі №755/9215/15-ц. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження цієї вимоги до позову додано: договір про надання правової допомоги №11/07/2025 від 11 липня 2025 року, акт про отримання правової допомоги від 11.12.2025; рахунок від 11.12.2025 №11.12.2025-84, платіжну інструкцію №9766 від 11.12.2025 на суму 10500 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial