Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

20.11.2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом та просить суд визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , проживаючим за адресою: [ADDRESS] , за місцем його проживання, залишивши сина на його самостійному вихованні та утриманні. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, під час якого у них родився син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу, за власним бажанням сина, [PERSON] залишився проживати з ним, батьком. Він повністю перебуває на його утриманні, він ним опікується, займається його вихованням, слідкує за його розвитком та здоров`ям. Відповідачка заперечує, щоб син проживав разом з ним, позивачем, вона вважає, що син має переїхати до неї та проживати з нею. Відповідач з травня 2023 року не приймає участі у вихованні малолітнього сина. Визначення місця проживання дитини забезпечить стабільність та спокій в житті дитини. Саме він позивач здатний забезпечити синові гідне виховання та має для цього всіх умови, але відповідач починає чинити певні перешкоди у вихованні дитини ним, тому він вимушений звернутися до суду, з метою захистити інтереси малолітньої дитини. Ухвалою судді від 27.11.2025 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 26.12.2025 року відповідач [PERSON] надала поштовим зв`язком відзив на позовну заяву, просила відмовити в задоволені позовних вимог, вимогу обґрунтувала тим, що дитина не за власним бажання після розірвання шлюбу проживає з батьком, так у батька створені всі умови для виховання дитини, але вона також має ці умови. Стверджує, що позивач перешкоджає дитині розмовляти з нею по телефону, перебиває його, навчає сина, що казати їй, він робіть усе, щоб дитина до неї не йшла. Ухвалою суду від 15.01.2026 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, зазначив, що мати дитини періодично виїжджає за кордон до Туреччини, тому не займається виховання сина. Так як вона заперечує проти проживання сина з ним, він має певні перешкоди у вихованні сина, тому йому необхідно визначити місце проживання дитини з ним. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, судовий виклик проігнорувала, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник третьої особи - яка не заявляє самостійних вимог - виконавчий комітет Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області, [PERSON] , надав 05.01.2026 року через систему «Електронний суд» заяву, в якій просив провести засідання у відсутності представника сільської ради. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як зазначено у ч.1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом ст. 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Судом встановлено, що сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі, в період якого у них [INFO] народився син [PERSON] , батьками відповідно до свідоцтва про його народження є сторони по справі [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). На підставі рішення Болградського районного суду Одеської області від 22.05.2023 року у справі №497/934/23, провадження №2/497/404/23, шлюб між сторонами розірвано та в п`ятому абзаці описової частини вказаного рішення зазначено, що адресою проживання малолітнього [PERSON] , батьки визначили за місцем проживання батька - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Так, 19.06.2025 позивач [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Відповідно до вимог ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суду було надано висновок органу опіки та піклування, а саме: органу опіки та піклування Кубейської сільської Болградського району ради Одеської області, відповідно до якого орган опіки вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини з батьком (а.с.18). Цей висновок був затверджений рішенням виконавчого комітету Кубейської сільської ради Одеської області №70 від 15.07.2025 року (а.с.17). Під час судового розгляду було встановлено наявність спору між сторонами з приводу місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , а й відповідно щодо їх участі у його вихованні та розвитку. Відповідач наполягає на відмові у задоволенні заявлених вимог, при цьому не зазначає, які умови вона створила для розвитку дитини, судову повістку проігнорувала, що свідчить про не відповідальне ставлення до виконання її батьківських обов`язків. Відповідно до вимог ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно змісту ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Як вбачається зі ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч.1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам малолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. У відповідності до ч.2 ст. 161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. З огляду на викладене, суд приймаючи рішення про місце проживання малолітнього сина сторін [PERSON] , [INFO] , виходить перш за все з інтересів дитини, його виховання та належного розвитку, дотримуючись при цьому принципу повної рівності обох батьків у питаннях виховання дитини. Судом встановлені належні умови проживання дитини за місцем проживання батька. На обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра позивач не перебуває, характеризується за місцем проживання позитивно, працює водієм. З огляду на викладене, приймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області, який вважав за доцільно визначити місце проживання дитини з батьком, враховує вік дитини, виходячи з можливості створення належних умов для виховання сина, та виходячи з якнайкращих інтересів дитини, суд приходить до висновку, щодо задоволення позову та визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved