Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернулась до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування Повітряного руху України та просила стягнути з відповідача на користь позивача суму інфляційних втрат у розмірі 37956,27 грн, трьох процентів річних у розмірі 9623, 22 грн та пеню у розмірі 53781,52 грн, а всього 101361,01 грн та судові витрати. В обґрунтування позову зазначила, що позивач працювала у Харківському регіональному структурному підрозділі Державного підприємства обслуговування повітряного руху України у період з 13.10.2008 року до 08.07.2021 року. Відповідно до наказу від 06.07.2021 р. № 540/о [PERSON] було звільнено з роботи на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників 08.07.2021 року. В день звільнення, 08.07.2021 року між позивачем та відповідачем укладено договір № 17 про виплату матеріальної допомоги за Колективним договором у розмірі 145722 грн. Однак, умов укладеного договору про виплату матеріальної допомоги відповідач не дотримався. Виплачено було посадовий оклад в розмірі 11445 грн після чого виплати припинились. Таким чином, відповідач визнавав наявність підстав для виплати одноразової грошової винагороди, що підтверджується змістом договору від 08.07.2021 р. № 17, наказу № 555/о від 12.07.2021 року та проведеною виплатою. Залишок суми у розмірі 134277 грн у строк передбачений Договором № 17 від 08.07.2021 та наказом № 555/о від 12.07.2021 року сплачено не було, а отже відповідачем було порушено грошове зобов`язання. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.02.2025 року по справі № 641/9173/24 позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства обслуговування Повітряного руху України щодо стягнення матеріальної допомоги задоволено в повному обсязі, стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь [PERSON] грошову матеріальну допомогу в розмірі 134277 грн. Вказане рішення набрало законної сили 03.06.2025 року. Відповідачем на виконання вказаного рішення було сплачено матеріальну допомогу 09.06.2025 року, що свідчить про порушення строків виконання грошового зобов`язання, передбаченого договором №17 від 08.07.2021 року. Вважала, що має право вимагати стягнення інфляційних втрат у розмірі 37956,27 грн та трьох процентів річних у розмірі 9623,22 грн, передбачених статтею 625 ЦК України, за період з 08.03.2022 року по 08.06.2025 року. Крім того, відповідно до пункту 4.1, 4.2 Договору у разі невиплати матеріальної допомоги у строки, передбачені п. 3.1 цього Договору, Підприємство сплачує Працівнику пеню у розмірі облікової ставки НБУ від несвоєчасно виплаченої суми за кожен день затримки починаючи з 11 робочого дня. У зв`язку з пропуском строку виплати допомоги відповідач має сплатити позивачу пеню за час затримки розрахунку в розмірі 53781,52 грн. Провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити або зменшити розмір пені та трьох процентів річних до 20 відсотків. Зазначив, що позивач включила до бази нарахування інфляційних втрат, пені та трьох процентів річних суми податків та зборів, не належних йому до отримання, чим штучно збільшила заявлену до стягнення суму. Послався на пропуск річного строку позовної давності звернення до суду з позовом в частині нарахування пені та пропуск трирічного строку позовної давності звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних. З урахуванням вказаного, вважав вірним нарахування пені в сумі 13612, 33 грн, інфляційних втрат 25984,68 грн, трьох процентів річних -7431,08 грн. Звернув увагу на те, що затримка розрахунків за договором відбулась за відсутності вини відповідача та за наявності форс-мажорних обставин, які не могли бути передбачені відповідачем. Представником позивача також подано пояснення у справі, в яких зазначила, що податок на доходи фізичних осіб та військовий збір утримуються податковим агентом при виплаті коштів, входять до розміру кожної виплати у повному обсязі, а тому підстав для зменшення загальної суми на розмір податків та зборів не вбачається. Вказала, що відповідачем не доведено зв`язку між неможливістю виконання зобов`язання за укладеним між сторонами договором та військовою агресією РФ в Україні. Представник відповідача подав пояснення, згідно яких зазначив, що позивач ототожнює базу нарахування інфляційних втрат, пені та трьох відсотків річних у даній справі з заробітною платою. Зобов`язання ж боржника сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка не застосовується до трудових відносин.Чинне законодавство не передбачає обов`язку роботодавця у разі затримки виплати заробітної плати сплачувати працівнику пеню. Наголосив, що суми податків і зборів із суми матеріальної допомоги не належать позивачу до отримання та не можуть бути включені до бази нарахування пені, втрат від інфляції та трьох процентів річних. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов наступного висновку. Судом встановлено, що 13.10.2008 року [PERSON] прийнято на роботу до Харківського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, згідно наказу від 06.07.2021 року №540/о позивача звільнено з роботи на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників 08.07.2021 року. 08.07.2021 року між [PERSON] та Державним підприємством обслуговування повітряного руху України був укладений договір № 17 про виплату матеріальної допомоги за колективним договором, відповідно до умов якого підприємство зобов`язується виплатити працівнику матеріальну (грошову) допомогу, передбачену п. 2.3.2 Додатку 19 до Колективного договору між адміністрацією підприємства та профспілками. Згідно пунктів 2.2 та 2.3 договору про виплату матеріальної допомоги від 08.07.2021 року № 17 посадовий оклад працівника для розрахунку матеріальної допомоги з урахуванням доплати за знання та постійне використання в роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад становить 11445 грн.; стаж безперервної роботи працівника на підприємстві становить 12 років 08 місяців та 24 дні. Розмір матеріальної допомоги становить 145722 грн. Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №555/о від 12.07.2021 року, був встановлений такий порядок виплати матеріальної допомоги позивачу: у період з 08.07.2021 до 21.07.2021, у період з 08.01.2022 до 07.03.2022;у період з 08.03.2022 до 07.05.2022; у період з 08.05.2022 до 07.07.2022; у період з 08.07.2022 до 07.09.2022; у період з 08.09.2022 до 07.11.2022; у період з 08.11.2022 до 07.01.2023; у період з 08.01.2023 до 07.03.2023; у період з 08.03.2023 до 07.05.2023; у період з 08.05.2023 до 07.07.2023; у період з 08.07.2023 до 07.09.2023; у період з 08.09.2023 до 07.11.2023 у розмірі по 11445 грн та виплату у розмірі 8382 грн у період з 08.11.2023 до 07.01.2024. Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №141 від 30.03.2022 року було призупинено дію окремих положень колективного договору з 01.04.2022 року на час воєнного стану в Україні, окрім пунктів та їх окремих підпунктів 5.1-5.4, 5.4.1, 5.6, 5.8, 5.10, 5.11, 5.11.1, 5.11.2, 5.15, 5.17, 5.25, 5.27 та 5.28 розділу 5 колективного договору, додатків 2-7, 9 до колективного договору. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова задоволені позовні вимоги [PERSON] та стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь останньої матеріальну допомогу у розмірі 134277 грн та судовий збір в сумі 1342,77 грн. Постановою Харківського апеляційного суду від 03.06.2025 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін. Спірні правовідносини регулюються главою 47 «Поняття зобов`язання. Сторони у зобов`язанні», главою 48 «Виконання зобов`язання», главою 51 «Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання» розділу І «Загальні положення про зобов`язання» та главою 52 «Поняття та умови договору», главою 53 «Укладення, зміна і розірвання договору» розділу ІІ «Загальні положення про договір» книги п`ятої «Зобов`язальне право», а також главою 52 «Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання» розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книгип`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторонни (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу,надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановленихстаттею 11 цього Кодексу. Згідно з п.1 ч.2ст.11 ЦК Українипідставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1ст.526 ЦК Українизобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч.1ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1ст.654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Згідно з ч.1ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1ст.611 ЦК Україниу разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з ч.1ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 8 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19) за змістом ст.625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно з ч.2 ст.141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. Як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 17 серпня 2022 року у справі №922/854/21 форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2022 року в справі №910/15264/21 наголосив, що між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин. Відповідно до положень ст.ст. 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до частини 3 та 4статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). За правилом з ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, на підставі ч.2ст. 625 ЦК України у відповідача виникло зобов`язання сплатити [PERSON] три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання. Водночас суд не погоджується із розрахунками, запропонованими сторонами справи. Нарахування трьох відсотків річних суд здійснює: в період з 08.03.2022 по 08.06.2025 у розмірі 1117,53 грн.; в період з 08.05.2022 по 08.06.2025 у розмірі 1060,15 грн.; в період з 08.07.2022 по 08.06.2025 у розмірі 1002,77 грн.; в період з 08.09.2022 по 08.06.2025 в розмірі 944,45 грн.; в період з 08.11.2022 по 08.06.2025 в розмірі 887,07 грн.; в період з 08.01.2023 по 08.06.2025 в розмірі 829,68 грн.; в період з 08.03.2023 по 08.06.2025 в розмірі 774,18 грн.; в період з 08.05.2023 по 08.06.2025 в розмірі 716,80 грн.; в період з 08.07.2023 по 08.06.2025 в розмірі 659,42 грн.; в період з 08.09.2023 по 08.06.2025 в розмірі 601,10 грн; в період з 08.11.2023 по 08.06.2025 в розмірі 543,72 грн; в період з 08.01.2024 по 08.06.2025 в розмірі 356,19 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача належить стягнути три проценти річних за час прострочення виконання грошових зобов`язань у розмірі 9493,06 грн. Крім того, у відповідача виникло зобов`язання сплатити [PERSON] суму інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання. Однак суд не погоджується із розрахунками, запропонованими сторонами справи. Нарахування інфляційного збільшення суд здійснює: в період з 08.03.2022 по 08.06.2025 у розмірі 6052,68 грн.; в період з 08.05.2022 по 08.06.2025 у розмірі 4795,73 грн.; в період з 08.07.2022 по 08.06.2025 у розмірі 3893,27 грн.; в період з 08.09.2022 по 08.06.2025 в розмірі 3620,93 грн.; в період з 08.11.2022 по 08.06.2025 в розмірі 2979,40 грн.; в період з 08.01.2023 по 08.06.2025 в розмірі 2779,56 грн.; в період з 08.03.2023 по 08.06.2025 в розмірі 2568,57 грн.; в період з 08.05.2023 по 08.06.2025 в розмірі 2333,92 грн.; в період з 08.07.2023 по 08.06.2025 в розмірі 2156,55 грн.; в період з 08.09.2023 по 08.06.2025 в розмірі 2432,95 грн; в період з 08.11.2023 по 08.06.2025 в розмірі 2254,31 грн; в період з 08.01.2024 по 08.06.2025 в розмірі 1531,68 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача належить стягнути суму інфляційних втрат за час прострочення виконання грошових зобов`язань у розмірі 37399,55 грн. Оскільки податок на доходи фізичних осіб та військовий збір утримуються податковим агентом саме при виплаті коштів та входять до розміру кожної виплати у повному обсязі, підстав для зменшення загальної суми заборгованості відповідача перед позивачем на розмір податків та зборів суд не вбачає та відхиляє доводи відповідача в цій частині. Згідно п.3.1 договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором № 17 від 08.07.2021 року, укладеного між Державним підприємством обслуговування повітряного руху України та позивачем, відповідач зобов`язався виплатити [PERSON] матеріальну допомогу в такому порядку: 1 посадовий оклад протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору, залишок суми матеріальної допомоги по 1 посадовому окладу кожні 2 місяці, починаючи з 6-го місяця з дати підписання договору. Відповідно до п. 4.1 вказаного договору у разі невиплати матеріальної допомоги у строки, передбачені п.3.1 Договору, Підприємство сплачує Працівнику пеню у розмірі облікової ставки НБУ від несвоєчасно виплаченої суми за кожен день затримки починаючи з 11 робочого дня. Судом встановлено, що Державне підприємство обслуговування повітряного руху порушило строки виплати позивачу матеріальної допомоги, не виплативши позивачу вчасно 12 платежів на загальну суму 134277 грн. Тому у відповідача виник обов`язок сплатити позивачу пеню. Водночас суд не погоджується із розрахунком пені, запропонованими позивачем та відповідачем. Нарахування пені суд здійснює: в період з 22.03.2022 по 08.06.2025 у розмірі 6758,14 грн.; в період з 23.05.2022 по 08.06.2025 у розмірі 6563,73 грн.; в період з 22.07.2022 по 08.06.2025 у розмірі 6145,13 грн.; в період з 22.09.2022 по 08.06.2025 в розмірі 5659,11 грн.; в період з 22.11.2022 по 08.06.2025 в розмірі 5180,93 грн.; в період з 23.01.2023 по 08.06.2025 в розмірі 4694,91грн.; в період з 22.03.2023 по 08.06.2025 в розмірі 4240,24 грн.; в період з 22.05.2023 по 08.06.2025 в розмірі 3762,06 грн.; в період з 24.07.2023 по 08.06.2025 в розмірі 3268,20 грн.; в період з 22.09.2023 по 08.06.2025 в розмірі 2854,93 грн; в період з 22.11.2023 по 08.06.2025 в розмірі 2504,99 грн; в період з 22.01.2024 по 08.06.2025 року в розмірі 1619,38 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача належить стягнути пеню у розмірі 53251,75 грн. Статтею 617 Цивільного кодексу України, а також статтею 218 Господарського кодексу України передбачено можливість звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо сторона договору доведе, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору). Частиною 2 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, тощо. Торгово-промисловою палатою України (ТПП) було оприлюднено лист N 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року, яким повідомлено, що військова агресія РФ проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили). Це означає, що введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Тобто, необхідно довести зв`язок між невиконанням зобов`язань та воєнними діями в Україні. Разом з тим, як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 17 серпня 2022 року у справі № 922/854/21 форс-мажорні обставини не мають преюдицільний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс- мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2022 року в справі № 910/15264/21 наголосив, що між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56 гс21) також викладено висновок, що єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили ( форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання ( неналежного виконання) зобов`язань є сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні». Відповідачем не доведено, що неможливість виконання зобов`язання за укладеним між сторонами договором є наслідком саме військової агресії РФ в Україні. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Завдання неустойки - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Вона не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Зменшення неустойки (зокрема пені) є протидією необґрунтованому збагаченню однієї із сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін. Застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості, водночас зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 ЦК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. Під винятковістю слід розуміти такі обставини, які дозволяють суду при обов`язковому застосуванні штрафних санкцій, передбачених договором або законом, їх зменшити, а не в будь-якому випадку, в разі подання стороною у справі клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій. У будь якому випадку, наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій повинна документально підтверджуватися, зокрема якщо заявником відповідне клопотання обґрунтовується тими чи іншими обставинами. На підтвердження викладених у відзиві доводів щодо зменшення до 20 % заявленої до стягнення суми пені відповідачем не надано жодного належного доказу. Як вже зазначено судом вище, виключно посилання на військові дії беззаперечно не свідчать про наявність підстав для зменшення неустойки. Окрім того, суд бере до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, не доведення відповідачем поважності причин несвоєчасного виконання зобов`язання; поведінку відповідача, яка свідчить про невжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання. За таких обставин суд не вбачає підстав для зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню із відповідача. Щодо застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із статтею 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, який було продовжено. Зазначений Закон установлює, що: "під час дії карантину, строки, визначені статтею 257 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину". Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм та період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, в якому пунктом 19 визначено, що в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362,559,681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Таким чином станом на час звернення до суду із позовом строк позовної давності не пропущено. З урахуванням викладеного позовні вимоги слід задовольнити частково. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі статті 141 ЦПК з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 1199,09 грн.

Outcome: partial