Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

09.12.2022 [PERSON] подала до Баранівського районного суду Житомирської області позовну заяву до ТОВ «Форест Полісся-10», в якій просила: визнати незаконним наказ ТОВ «Форест Полісся-10» № 30 від 21.11.2022 про звільнення її з роботи в частині формулювання причин звільнення, а саме: за п. 4 ст. 40 КЗпП України, та змінити формулювання причин звільнення, зазначивши причину звільнення «за власним бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України»; стягнути з ТОВ «Форест Полісся -10» на її користь кошти згідно розрахунку при звільненні у розмірі 60 312,17 грн; стягнути з ТОВ «Форест Полісся -10» на її користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 4 196,60 грн; а також стягнути з ТОВ «Форест Полісся - 10» на її користь 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що 01.02.2012 вона була прийнята на посаду бухгалтера у ТОВ «Форест Полісся-10». З вересня 2022 директором ТОВ «Форест Полісся-10» призначена [PERSON] , яка розпочала утискати працівників товариства. Тому 18.10.2022 вона написала заяву про звільнення за власним бажанням, яку подала безпосередньо директору [PERSON] . Водночас, остання попросила допрацювати дні допоки не закінчиться перевірка товариства органами податкової служби. У подальшому, після закінчення податкової перевірки 29.10.2022 та підписання акту перевірки, вона знову звернулася до останньої про звільнення її з роботи за власним бажанням згідно раніше поданої заяви від 18.10.2022. У присутності комерційного директора товариства [PERSON] , [PERSON] розірвала її заяву та відмовилася звільняти її за власним бажанням та озвучила намір звільнити її за прогули. Так, з 31.10.2022 на її посаді бухгалтера працював інший працівник. Крім того, з 02.11.2022 вона не виходила на роботу оскільки вважала, що відпрацювала два тижні після подання заяви про звільнення за власним бажанням. Лише згодом її повідомили, що вона може підійти на підприємство та забрати наказ про своє звільнення. Прибувши 02.12.2022 директор [PERSON] вручила їй наказ № 30 від 21.11.2022, в якому зазначено, що її звільнено з 21.11.2022 згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул. Вважає вказаний наказ директора протиправним та таким, що підлягає скасуванню у частині формулювання причин звільнення, оскільки прогулів вона не вчиняла. Також, у день вручення наказу № 30 від 21.11.2022 з нею не проведено розрахунок при звільненні. Згідно розрахунку заборгованість товариства перед нею при звільненні склала 74 921,95 грн. (без утриманням податку та військового збору), з яких: заробітна плата за жовтень 2022 року 7 200,00 грн; заробітна плата за листопад 2022 року 5 454,55 грн; компенсація за 234 дні невикористаних відпусток за період з 01.11.2021 по 01.10.2022 62 267,40 грн. Всього, за вирахуванням податків 60 312,17 грн. Вище зазначеними діями відповідача їй завдана моральна шкода, яку вона оцінює у розмірі 50 000,00 грн. З метою захисту порушених прав, вона подала до суду даний позов. 16.12.2022 судом відкрито провадження у справі. 04.05.2023 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву з запереченнями проти її задоволення. Посилався на те, що позивач правомірно звільнена згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. Розрахунок при звільненні з нею проведено 02.12.2022, будь-яка заборгованість роботодавця відсутня. Позивачем безпідставно заявлено вимоги про відшкодування моральної шкоди. 18.05.2023 представник позивача подала до суду відповідь на відзив, в якому вказала, що у відомостях долучених до відзиву на позовну заяву на виплату готівки № Ф-00000012 від листопада 2022 та № Ф-00000011 за жовтень 2022 міститься не підпис позивача [PERSON] у графі 2 про отримання коштів. Остання вказаних коштів не отримувала. Також зазначила, що за фактом підроблення офіційних документів на виплату готівки № Ф-00000012 від листопада 2022 та № Ф-00000011 за жовтень 2022 позивач [PERSON] 14.05.2023 подала до відділу поліції заяву про вчинення кримінального правопорушення. 21.08.2023 представник позивача подала до суду клопотання про витребування у відповідача акту перевірки, підписаного 28.10.2022. 15.11.2023 представник позивача подала до суду клопотання про передачу справи на розгляд суду найбільш територіально наближеного до Баранівського районного суду Житомирської області, у зв`язку із неможливістю утворити новий склад суду для розгляду даної справи. 23.11.2023 справа надійшла до Новоград-Волинського (після перейменування Звягельського) міськрайонного суду Житомирської області. 24.11.2023 справа прийнята до свого провадження, призначено підготовче судове засідання, визначено сторонам строки вчинення процесуальних дій. 15.12.2023 представник позивача подала до суду клопотання про витребування у відповідача, у тому є числі, оригіналів відомостей на виплату готівки № Ф-00000012 від листопада 2022 та № Ф-00000011 за жовтень 2022, яке у судовому засіданні 30.04.2024 задоволено. 01.05.2024 в адресу відповідача направлено вимогу, у тому ж числі, про необхідність надати до суду оригінали відомостей на виплату готівки № Ф-00000012 від листопада 2022 та № Ф-00000011 за жовтень 2022, згідно клопотання представника позивача. 04.06.2024 підготовче судове провадження закінчено, справу призначено до судового розгляду. 09.07.2024 у судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, які просили задовольнити. У тому ж судовому засіданні опитана у якості свідка [PERSON] показала, що 18.10.2022 позивач [PERSON] написала заяву про звільнення з посади на ТОВ «Форест Полісся 10» на імя комерційного директора та передала до відділу. [PERSON] попросила позивача попрацювати до закінчення перевірки товариства податковим органом. У кінці жовтня 2022 року податкова перевірку закінчила. По закінченню перевірки був складений відповідний акт, який підписала у тому ж числі, позивач [PERSON] . Після проведення перевірки [PERSON] повідомила позивачу [PERSON] , що вона має іншого бухгалтера. Затим сказала останній, щоб вона не приходила на роботу та у її присутності розірвала заяву позивача [PERSON] про звільнення з роботи. Знає, що при звільненні з позивачем [PERSON] товариство не розрахувалося. Згідно відомостей позивач коштів (розрахунку при звільненні) не отримувала. Заробітну плату на товаристві працівники отримували згідно видаткових касових ордерів на кожен місяць. Їй відомо, що з 01.11.2022 на ТОВ була призначена інший бухгалтер. Водночас, 02.11.2022 позивач [PERSON] не була допущена до роботи. Позивач [PERSON] 02.11.2022 була на ТОВ половину дня. Опитана у якості свідка [PERSON] показала, що вона працювала касиром на ТОВ «Форест Полісся - 10». Коли директором товариства призначили [PERSON] , позивач [PERSON] написала заву про звільнення. Позивач працювала на ТОВ до 29.10.2022. 31.10.2022 на ТОВ призначили нового бухгалтера. Заробітну плату на товаристві вони отримували по касових дорученнях. Спільно з позивачем у ТОВ вона пропрацювала близько 10 років. Після призначення [PERSON] директором ТВО остання не допускала до роботи позивача [PERSON] . Замки (серцевини) у дверях на ТОВ були змінені. 09.07.2024 повторно в адресу відповідача направлено вимогу, у тому ж числі, про необхідність надати до суду оригінали відомостей на виплату готівки № Ф-00000012 від листопада 2022 року та № Ф-00000011 за жовтень 2022 року. Вказана вимога посадовій особі відповідача вручена 17.07.2024, згідно трекінгу Укрпошти. Ухвала суду, яка занесена до протоколу від 30.04.2023, у частині надання до суду оригіналів відомостей на виплату готівки № Ф-00000012 від листопада 2022 року та № Ф-00000011 за жовтень 2022 року, відповідачем у справі залишилася не виконаною. 10.09.2024 представник позивача подала до суду письмові додаткові пояснення, в яких представником надано розрахунок вимоги щодо стягнення середнього заробітку позивача за затримку розрахунку при звільненні за період з 22.11.2022 по 10.09.2024 на загальну суму 164 209,62 грн. 07.10.2024 представник відповідача подала до суду клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи на вирішення якої просила поставити питання: Чи виконано підпис у графі 2 у відомості на виплату готівки № Ф-00000012 від листопада 2022 року та № Ф-00000011 за жовтень 2022 року позивачем [PERSON] чи іншою особою? У судовому засіданні 28.01.2026, за клопотанням представника позивача, залишено без розгляду клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи. 07.10.2024 представник відповідача заявив клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 273/2251/22. 07.10.2024 зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 273/2251/22. 02.01.2026 поновлено провадження у справі, розгляд справи призначено на 28.01.2026. У судовому засіданні 28.01.2026 представник позивача, після поновлення провадження у справі, повторно позовні вимоги позивачки підтримала, які просила задовольнити. Зазначила, що докази щодо судових витрат у справі будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення у даній справі. Представники відповідача у судове засідання 28.01.2026 не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Клопотань та/або заяв до суду не подали. З`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підстави своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інщих правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. За приписами ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає та на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У відповідності до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Конституційне право громадянина на працю реалізується, зокрема шляхом укладання трудового договору. Відповідно до ст. 24 КЗпП України - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи передбачені законодавством про працю, колективним договором, або угодою сторін. Статтею 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є, зокрема розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до наказу директора ТОВ «Форест Полісся 10» № 26 від 01.02.2012 позивач [PERSON] прийнята на роботу на посаду бухгалтера (а.с.17 т.1). 18.10.2022 позивач [PERSON] подала директору ТОВ «Форест Полісся - 10» заяву про звільнення її з роботи за власним бажанням з 18.10.2022. Згідно відмітки, яка міститься на заяві «Заяву прийнято 08.11.2022, звільнити 21.11.2022» (а.с.18,47 т.1 ). 21.11.2022 позивач [PERSON] повторно подала до директора ТОВ «Форест Полісся - 10» заяву про звільнення за власним бажанням згідно поданої заяви від 18.10.2022 та просила провести відповідний розрахунок при звільненні. У заяві також зазначила про недопущення її до роботи директором товариства. Дану заяву позивач направила на адресу товариства рекомендованою поштою, яка згідно повідомлення Укрпошти вручено адресату 22.11.2022 (а.с.22-24 т.1). 21.11.2022 наказом генерального директора ТОВ «Форест Полісся - 10» № 30 від 21.11.2022 [PERSON] звільнено з посади бухгалтера згідно ст. 40 п. 4 КЗпПУ за прогул (а.с.21 т.1). Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Представник відповідача посилається на те, що [PERSON] не виходила на роботу з 28 жовтня по 21 листопада 2022 року, про що складено акти (а.с.48-73 т.1). Разом з тим, згідно показів свідків [PERSON] та [PERSON] директор товариства не допуска позивача Іщук А.Й. до роботи після проведення податкової перевірки, яка була закінчена 28.10.2022. При цьому, акт про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Форест Полісся 10» від 28.10.2022 підписаний, у тому ж чилі, позивачем [PERSON] (а.с.200-208 ч.1). Таким чином, показаннями свідків та актом перевірки доведено факт виконання позивачем трудових обов`язків включно по 28.10.2022 та недопущення останньої до роботи після проведення податкової перевірки. Водночас, факт припинення виконання трудових обовязків після 21.11.2022 визнається позивачем, однак вона заперечує проти наявності факту прогулу, на який вказує представник відповідача. На переконання суду, така позиція позивача є обґрунтованою, оскільки відсутність працівника на робочому місці внаслідок рішення безпосереднього керівника про припинення роботи та недопущення до роботи є поважною причиною такої відсутності. Разом з тим, складання керівником підприємства актів про відсутність працівника на робочому місці, з огляду на покази свідків, не є доказом прогулу, тобто факту відсутності працівника без поважної причини. Оцінюючи сукупність встановлених обставин, суд дійшов висновку про наявність особистого конфлікту між позивачем та представником відповідача [PERSON] , який призвів до припинення трудових відносин між відповідачем та позивачем у протиправний спосіб. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Спірним наказом відповідача від 21.11.2022 [PERSON] звільнено з посади бухгалтера згідно ст. 40 п. 4 КЗпП У за прогул. Зазначена у наказі правова підстава звільнення не відповідає фактичним обставинам, які встановлені судом у даній справі, та суперечить інформації у тексті наказу про заяву [PERSON] , як фактичну підставу звільнення. Оскільки дата і факт звільнення не заперечуються сторонами, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовної вимоги про зміну спірного наказу в частині формулювання причин звільнення, а саме зазначення причини звільнення: «за власним, бажанням згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України», що відповідає заяві [PERSON] від 18.10.2022, яка була погоджена директором шляхом накладання резолюції «Заяву прийнято 08.11.2022, звільнити з 21.11.2022» (а.с.47 т.1). Вирішуючи спір у частині позовних вимог про стягнення з відповідача коштів на користь позивача, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що [PERSON] звільнена з ТОВ «Форест Полісся - 10» 21.11.2022. При цьому вона не працювала у день звільнення з незалежних від її волі причин. Згідно заяви від 21.11.2022 [PERSON] звернулась до роботодавця з вимогою про розрахунок (а.с. 22 т.1). З поштової картки рекомендованого повідомлення про вручення вбачається, що заява [PERSON] була отримана ТОВ «Форест Полісся - 10» 22.11.2022 (а.с.23 т.1). Таким чином, обов`язок щодо розрахунку з позивачем у відповідача виник 23.11.2022. Згідно ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату згідно складеного нею розрахунку за жовтень 2022 року у розмірі 7 200,00 грн та за листопад 2022 року у розмірі 5 454,55 грн (а.с.29 т.1). Відповідач посилається на те, що заробітна плата [PERSON] виплачена, що підтверджується відомостями на виплату готівки за жовтень 2022 року №Ф-00000011 від 31.10.2022 у сумі 5796,00 грн та за листопад 2022 року №Ф-00000012 від 30.11.2022 року в сумі 1071,38 грн. (а.с.45,46 т.1). Водночас, відповідачем не надано до суду оригінали відомостей на виплату готівки № Ф-00000012 від листопада 2022 року та № Ф-00000011 за жовтень 2022 року, згідно ухвали суду від 30.04.2024, що позбавило можливість призначити у справі почеркознавчу експертизу, згідно клопотання представника позивача, та перевірити судом дані обставини. Відтак, за відсутності доказів фактичного отриманих позивачем виплат, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про виплату заробітної плати за жовтень та листопад 2022 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню, згідно розрахунку позивача за жовтень 2022 року у розмірі 7 200,00 грн та за листопад 2022 року у розмірі 5 454,55 грн. Щодо позовних вимог у частині стягнення грошової компенсації за невикористані позивачем дні щорічних відпусток. Обов`язок роботодавця в частині виплати працівнику грошової компенсації за невикористані ним щорічні відпустки визначено у ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки». Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки (п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 №100). Пунктом 8 вказаного передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Для обчислення суми виплати за середнім заробітком визначається середньоденна зарплата, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів за цей період. Оскільки відповідачем не представлено суду доказів надання позивачу [PERSON] відпусток або виплати компенсації за них, а також не спростовано складений позивачем розрахунок, суд визнає також обґрунтованими вимоги позовної заяви у частині стягнення компенсації за невикористані відпустки тривалістю 234 дні в сумі 62 267,40 грн. Щодо вимог позивача у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд керується наступним. Згідно з ч. 1 ст. 27 ЗУ "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки; середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування відшкодування проводиться згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100, шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна заробітна плата розраховується діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно розрахунку представника позивача, який міститься у письмових додаткових поясненнях, поданих до суду 10.09.2024, середня заробітна плата позивача [PERSON] за фактично відпрацьовані два календарні місяці роботи, що передують події, становить 249,18 грн. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial