Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

28.07.2025 року представник позивача [PERSON] - адвокат Сахарова Н.М., яка підтвердила свої повноваження електронним ордером серії ВН №1549538 від 24 липня 2025 року (а.с.37) звернулася до суду з цим позовом та просить постановити судове рішення, яким визнати за позивачем право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , як за спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] та [PERSON] . При цьому представник посилається на те, що [PERSON] та [PERSON] , належав вищезазначений будинок, як членам колгоспного типу двору. [INFO] померла мати позивачки, [PERSON] , та після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно, зокрема, на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за вищезазначеною адресою. На час відкриття спадщини з нею проживав її чоловік та батько позивачки - [PERSON] , але мати залишила заповіт на ім`я позивачки, яка своєчасно прийняла спадщину. [INFO] помер [PERSON] , який також залишив заповіт на користь [PERSON] , позивачки по справі. Позивачка своєчасно прийняла спадщину після смерті обох спадкодавців, але коли вона звернулася до приватного нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав на житловий будинок, їй було відмовлено, через відсутність правовстановлюючого документу на житловий будинок за спадкодавцями. Для захисту прав та інтересів позивачки, представник звертається до суду з цім позовом. Ухвалою судді від 01.08.2025 року було відкрито провадження по справі та витребувано з Одеського державного нотаріального архіву копії матеріалів спадкових справ №529/2009, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та №250/2014, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 30.09.2025 року повторно витребувано копії спадкових справ, які надійшли до суду 10.11.2025 року. Сторони у підготовче судове засідання не з`явилися. Представник позивача [PERSON] [PERSON] , в позовній заяві клопотала про розгляд справи у відсутності позивача (а.с.2). Відповідач Василівська сільська рада Болградського району Одеської області в особі сільського голови Бойчева П., надав 04.02.2026 року заяву про розгляд справи за відсутності представника сільської ради, позов визнав у повному обсязі (а.с.110). Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст. 12 ЦПК України. Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , станом на 14 квітня 1991 року відносилося до суспільної групи "колгоспний двір", до складу якого входили (були зареєстровані та проживали) [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою №2-218, виданою 19.05.2025 року старостою с.Голиця Василівської сільської ради Недялковим П. на підставі записів в погосподарській книзі №8, 1991-1995 роки (а.с.12). Згідно вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно ЗУ «Про власність» від 15.04.1991 р. пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 р., право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Відповідно до ст.ст. 120,123 ЦК УРСР (в ред. 1963 р.), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Виходячи з вимог ст.ст. 120,123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, право власності на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) мали [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах, по 1/2 кожний. Щодо спадкування за заповітом Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02.03.2009 року, виданого Голицькою сільською радою Болградського району Одеської області на підставі актового запису про смерть №06, [PERSON] , померла [INFO] (а.с.8). Після її смерті відкрилась спадщина, в тому числі на 1/2 частину у житловому будинку [ADDRESS] . Ще при житті, 14 грудня 2000 року, [PERSON] в Голицькій сільській раді Болградського району Одеської області склала заповіт за реєстром №491, відповідно до якого зробила таке розпорядження: усе її майно нерухоме та рухоме, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй, і на що вона за законом матиме право, заповіла позивачу по справі (а.с.69), заповіт складено російською мовою, він не змінений та не скасований. Як вбачається з довідки старости с.Голиця Недялкова П. №2-219 від 19.05.2025 року на день смерті [PERSON] з нею в одному будинку був зареєстрований чоловік [PERSON] (а.с.10), але він заявою №933 від 21.09.2009 року, яка була подана державному нотаріусу Болградської районної державної нотаріальної контори відмовився від отримання обов`язкової долі, яку він мав за законом, як непрацездатний спадкоємець першої черги (а.с.62). Спадкоємцем померлої за заповітом є дочка [PERSON] , яка прийняла спадщину шляхом звернення з заявою до нотаріуса, що відповідає вимогам ч.1 ст. 1269 ЦК України та підтверджується: - свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] , виданого 28 лютого 1963 року Голицькою сільською радою Болградського району Одеської області, відповідно до якого [PERSON] , є матір`ю позивача (а.с.17); - свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 14 травня 1982 року Суворовською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області, з якого встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, після реєстрації якого прізвище дружини « [PERSON] » (а.с.16); - заявою [PERSON] за №932 від 01.09.2009 року прийнятою секретарем виконкому Голицької сільської ради Беліогло Т.Г. та зареєстрованої в Болградській районній державній нотаріальній конторі (а.с.61), відповідно до якої вона прийняла спадщину після смерті матері за заповітом. З витребуваних судом матеріалів спадкової справи №529/2009, яка заведена Болградською районною державною нотаріальною конторою Одеської області щодо майна [PERSON] вбачається, що позивач є єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину та навіть на деяке майно (земельна ділянка та грошові внески) отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.60-80). Вимога щодо спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] доведена в повному обсязі. Надалі, відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 16.05.2014р., виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Болградського районного управління юстиції в Одеській області на підставі актового запису про смерть № 403 від 16.05.2014р., [PERSON] помер [INFO] (а.с.9). Після його смерті відкрилася спадщина на належне померлому майно, у тому числі на 1/2 частину вищезазначеного житлового будинку. При житті [PERSON] 14 грудня 2000 року в Голицькій сільській раді Болградського району Одеської області склав заповіт за реєстром №492, відповідно до якого зробив таке розпорядження: усе його майно нерухоме та рухоме, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде належати йому, і на що він за законом матиму право, заповів позивачу по справі (а.с.93), заповіт складено російською мовою, він не змінений та не скасований. Спадкоємцем померлого за заповітом є дочка [PERSON] , яка прийняла спадщину шляхом звернення з заявою до нотаріуса, що відповідає вимогам ч.1 ст. 1269 ЦК України та підтверджується: - свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] , виданого 28 лютого 1963 року Голицькою сільською радою Болградського району Одеської області, відповідно до якого [PERSON] , є батьком позивача (а.с.17); - свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 14 травня 1982 року Суворовською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області, з якого встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, після реєстрації якого прізвище дружини « [PERSON] » (а.с.16); - заявою [PERSON] за №527 від 18.07.2014 року, яка прийнята секретарем виконкому Голицької сільської ради Беліогло Т.Г. та зареєстрована в Болградській районній державній нотаріальній конторі (а.с.84), відповідно до якої вона прийняла спадщину після смерті батька за заповітом. З витребуваних судом матеріалів спадкової справи №250/2014, яка заведена Болградською районною державною нотаріальною конторою Одеської області щодо майна [PERSON] вбачається, що позивач є єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину та навіть на деяке майно (земельна ділянка) отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с.81-106), що також підтверджується довідкою про склад сім`ї за вих.№2-220, виданої [INFO] старостою с.Голиця Недялковим П., з якої встановлено, що на момент смерті [PERSON] з ним в одному будинку ніхто не мешкав та не був зареєстрований (а.с.11). Вимога щодо спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] доведена в повному обсязі. У статтях 1233-1235 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Частина 3 ст. 1268 ЦК України визначає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Постановами приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області №285/02-31 та №284/02.31 від 14.05.2025 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, якій підтверджував би належність часток в будинку спадкодавцям [PERSON] і [PERSON] (а.с.20,21). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 82 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved