Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що 05 листопада 2024 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір позики (розписки), за умовами якого відповідач 05 лютого 2025 року отримав від позивача як позику грошові кошти у розмірі 50000 грн, які зобов`язувався повернути до 05 травня 2025 року. Пізніше, 09 травня 2025 року відповідач отримав від позивача як позику ще грошові кошти в розмірі 57000 гривень. Таким чином відповідачем отримано позику в загальному розмірі 107000 гривень. 17 жовтня 2025 року відповідачу надіслано вимогу про сплату грошових коштів. Оскільки позика відповідачем йому до цього часу не повернута, просив стягнути з нього заборгованість за договором позики у розмірі 107000 грн та відшкодувати понесені судові витрати. 08 грудня 2025 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. Сторонам роз`яснено право подати до суду заяви по суті справи та встановлені строки для їх подання. У встановлені судом строки, в тому числі додаткові строки, надані у зв`язку з неотриманням копії ухвали, відповідач відзив на позов не подав. Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до укладеного між позивачем і відповідачем [PERSON] договору позики, відповідач 05 лютого 2025 року отримав від [PERSON] позику у розмірі 50000 грн, які зобов`язувався повернути до 05 травня 2025 року, що підтверджується копією розписки від 05 лютого 2025 року (а.с. 6). 09 травня 2025 року [PERSON] позичив у [PERSON] ще 57000 грн, які зобов`язувався повернути до 10 серпня 2025 року, що підтверджується копією розписки (а.с. 7). 17 жовтня 2025 року відповідачу направлений лист-вимога про повернення отриманої позики у повному обсязі, але, як убачається з позовної заяви, вказана вимога відповідачем проігнорована (а.с. 10). Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до положень ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу. Відповідно до положень статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з положеннями ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Враховуючи викладене, оскільки зобов`язання за договором позики відповідачем не виконані, кошти позикодавцеві не повернуті, то суд, задовольняючи позов, вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у заявленому позивачем розмірі 107000 гривень. Щодо вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат суд зважає на таке. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Водночас, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved