Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

У листопаді 2025 року [PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , звернулася до суду із заявою, поданою в порядку окремого провадження, про встановлення факту, про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якій просила суд встановити факт спільного проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , станом на день смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Заява мотивована тим, що [PERSON] був пенсіонером та отримував пенсію за вислугу років, призначену відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». [INFO] [PERSON] помер. Заявник звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з заявою стосовно призначення пенсії в разі втрати годувальника, проте рішенням від 27.10.2025 року Управлінням пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника [PERSON] відмовлено з тих підстав, що відсутні відомості про сумісне проживання з померлим. Заявник зазначає, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 18.01.2008. Проживала разом зі своїм чоловіком. Вказаний факт підтверджується поясненнями свідків, заявою [PERSON] . Головному лікарю КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 26», випискою з медичної картки. Останнім місцем реєстрації [PERSON] було [ADDRESS] , яка також належала його дружині [PERSON] . Факт спільного проживання заявниці необхідно встановити для того, щоб [PERSON] мала можливість скористатись своїм правом на призначення пенсії в разі втрати годувальника [PERSON] . Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області пояснення щодо заяви не подала, у зв`язку з чим суд розглядає справу на підставі наявних матеріалів. Ухвалою суду від 19 січня 2026 року викликано в судове засідання як свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] заяву підтримали та просили задовольнити. Заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подала заяву, в якій просила справу розглянути за відсутності представника управління, проти встановлення факту не заперечувала. Заслухавши пояснення заявника та її представника, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов висновку про задоволення заяви з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб 18 січня 2008 року, про що зроблено запис №24, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 18.01.2008 року, виданим Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції. Відповідно до відомостей паспорта громадянина України, серія [NUMBER] , [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 07 серпня 1991 року і дотепер. Згідно з відомостями паспорта громадянина України, серія [NUMBER] , місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , з 02 лютого 2018 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] від 06 жовтня 2025 року. 20 жовтня 2025 року [PERSON] звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою призначення пенсії в разі втрати годувальника за померлого чоловіка, [PERSON] , який помер [INFO] . Управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області за результатами розгляду заяви ухвалило рішення від 27.10.2025 року про розгляд заяви щодо призначення пенсії [PERSON] в разі втрати годувальника, передбаченої Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в якому зазначило про відсутність законних підстав для призначення пенсії у разі втрати годувальника [PERSON] за [PERSON] , оскільки [PERSON] не надала відомості про проживання (разом з годувальником за однією адресою), або інші документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт, або рішення суду про встановлення факту перебування непрацездатного члена сім`ї на утриманні померлого годувальника. Допитані як свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] повідомили суду, що є сусідами [PERSON] , знайомі тривалий час. Усі свідки повідомили, що [PERSON] та її чоловік [PERSON] весь час з моменту укладення шлюбу проживали разом однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] . Дослідженням копії заяви [PERSON] на ім`я головного лікаря КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 26» від 17.11.2015, що [PERSON] просив прикріпити його до Харківської міської поліклініки № 26 для медичного обслуговування у зв`язку з проживанням разом з його дружиною [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) № 9.6830/763 від 06.05.2025 року місцем проживання [PERSON] зазначено адресу : [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV. Проте, спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, а також членів їх сім`ї, є, зокрема, Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-ХІІ). Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону № 2262-ХІІ члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника. Сім`ї померлих пенсіонерів з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом мають право на пенсію в разі втрати годувальника на загальних підставах із членами сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом (ст. 6 Закону № 2262-ХІІ). Відповідно до ст. 30 Закону № 2262-ХІІ, право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісті військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні та досягли пенсійного віку встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» або є особами з інвалідністю. Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 р. № 3-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 15.02.2007 р. за № 135/13402 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 02.03.2023 № 10-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 05.04.2023 р. за № 572/39628 (далі - Порядок), обумовлено, що для призначення пенсії в разі втрати годувальника подаються необхідні документи, зокрема відомості про проживання (разом з годувальником за однією адресою), або інші документи, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання особи, зокрема органом місцевого самоврядування, що підтверджують такий факт, або рішення суду про встановлення факту перебування непрацездатного члена сім`ї на утриманні померлого годувальника. Документи мають бути чинними (дійсними) на дату їх подання та включати всі необхідні ідентифікаційні дані. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. При цьому, сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про непроживання особи за певною адресою, якщо такі обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17,від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з частиною 2 статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому у заяві про встановлення такого юридичного факту обов`язково має бути зазначено з якою метою заявник має бажання встановити такий факт (пункт 1 частини першої статті 318 ЦПК України). У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: право на спадщину; право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, одержання компенсації тощо. Суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц та в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 536/1039/17. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи наведені положення законодавства та судової практики Верховного Суду в контексті обставин цієї справи, суд зазначає, що [PERSON] на виконання вимог ст. 81 ЦПК України належними та допустимими доказами довела обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог, а саме, що її чоловік [PERSON] , який помер [INFO] , був особою, яка отримувала пенсію відповідно до Закону №2262-ХІІ; що [PERSON] перебувала з [PERSON] на час його смерті у зареєстрованому шлюбі; на час його смерті [PERSON] . [PERSON] досягла пенсійного віку, а тому відповідно до ст. 30 Закону № 2262-ХІІ відноситься до кола осіб, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника. Досліджені в судовому засіданні письмові докази та покази свідків, які відповідають критеріям належності та допустимості, не викликають сумніву у їх достовірності, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] , будучи подружжям, на час смерті [PERSON] спільно проживали разом за адресою: [ADDRESS] . Суд наголошує, сам по собі факт реєстрації [PERSON] іншій квартирі ( [ADDRESS] , не спростовує ту обставину, що він проживав разом із заявницею у належній їй квартирі [ADDRESS] у цьому ж будинку, що підтверджено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. При цьому, зазначений факт спільного проживання має юридичне значення, оскільки зумовлює виникнення у [PERSON] майнових прав щодо реалізації права на призначення пенсії у разі втрати годувальника відповідно до Закону №2262-ХІІ; чинне законодавство не передбачає іншого порядку його встановлення; заявник не має іншої можливості підтвердити цей факт, окрім як встановити в судовому порядку відповідно до ст. 315 ЦПК України; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. З урахуванням викладеного, суд задовольняє повністю заяву [PERSON] , від імені якої діє представник [PERSON] , про встановлення факту, що має юридичне значення.

Outcome: approved