Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . У квітні 2024 року позивач дозволила своєму племіннику [PERSON] на короткий час, а саме в межах одного місяця, пожити у належній їй на праві власності квартири. У червні 2024 року, прибувши на адресу вище зазначеної квартири, позивач виявила, що замки на вхідних дверях були замінені. У розмові з відповідачем позивач наполягала на негайному звільненні квартири та віддати ключі від самовільно замінених відповідачем замків, на що відповідач відповів відмовою, посилаючись на нібито наявний дозвіл проживати у квартирі від чоловіка позивачки. У липні 2024 року позивач разом зі своєю неповнолітньою донькою тимчасово виїхали за кордон. В період знаходження за кордоном позивач продовжувала спілкуватися з відповідачем з приводу його виселення з квартири, однак це не принесло жодного результату. У зв`язку з чим, у липні 2025 року позивач повернулася в Україну і звернулася до правоохоронних органів з приводу протиправної поведінки відповідача у вигляді самоправних дій відносно належного їй на праві власності майна. В рамках розгляду справи № 756/16336/24, в якому відповідач був допитаний як свідок, в судовому засіданні 11.08.2025 було з`ясовано, що [PERSON] змінив прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Окрім того, він підтвердив, що він мешкає в спірній квартирі Позивач стверджує, що відповідач порушує її право власності на належне їй майно, а тому просить суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядженням належним їй майном шляхом виселення відповідача з квартири [ADDRESS] . Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 15.10.2025 відкрито загальне провадження по справі. 01.12.2025 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. В обгрунтування поданого відзиву зазначає, що він не є належним відповідачем по справі, оскільки він не порушив права і законні інтереси позивача, немає з нею жодних правовідносин, які можуть впливати на її права та інтереси, не є претендентом на спірну квартиру, а, отже, немає ознак, необхідних для набуття статусу відповідача у справі. Відповідач зазначає, що він регулярно сплачував кошти за проживання в квартирі, зробив ремонт, а також, те що квартира є спільною власність позивачки і її колишнього чоловіка [PERSON] . Просить залучити до участі у справі співвідповідача [PERSON] . Крім того, відповідач зазначає, що спірна квартира не є житлом позивача, а її дії є маніпулятивними й направлені на дискредитацію відповідача. Також в поданому відзиві відповідач клопотав про відвід головуючої судді у справі, з підстав того, що він був свідком на боці [PERSON] у цивільній справі 756/16336/24, яка перебувала у провадженні судді Майбоженко А.М., робоче місце, якої знаходиться у одному приміщенні з суддею Белоконною І.В. та мають спільних помічників в одному приміщенні. 23.01.2026 представник позивача надіслав до суду відповідь на відзив. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений судом належним чином. Вислухавши позицію представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 436162382 від 21.07.2025 (а.с. 11). Як зазначає позивач, у зазначеній квартирі мешкає її племінник [PERSON] , про що не заперечує сам відповідач. 21.07.2025 позивач зверталася до Оболонського УП ГУНП у м. Києві зі заявою про вчинення кримінального правопорушення щодо вчинення відповідачем самоправних дій відносно нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025105050000595 внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ст. 356 КК України, за фактом того, що невстановленим досудовим розслідуванням особа вчинила самоправні дії, замінивши замки у дверях за адресою: [ADDRESS] (ЖЄО 51378 від 05.08.2025). Згідно листа Оболонського УП ГУНП у м. Києві від 09.09.2025 скерованого [PERSON] , у відділі дізнання Оболонського управління ГУНП у м. Києві по зверненню щодо самовільного користування майном [PERSON] відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12025105050000595 від 06.08.2022, правова кваліфікація ч. 1 ст. 356 КК України. Позивачем вживалися заходи щодо досудового врегулювання спору, однак сторони згоди не дійшли. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18) та від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) вказано, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Судом встановлено, що спір з приводу користування житловим приміщенням виник між позивачем та племінником, який вселився до квартири за згодою позивача, проте на короткий термін часу, після чого самостійно змінив ключі та ігнорує вимоги позивача звільнити квартиру, що унеможливлює користування житлом його власником позивачем. Суд, оцінюючи виселення на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача - власника житла гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що у цьому випадку, за обставин цієї справи, виселення відповідача зі спірного житла є законним та пропорційним заходом. Будь-яких конкретних правових доказів для обмеження права власності позивача на спірну квартиру, відповідач суду не надав. Щодо посилання відповідача про те, що він є неналежним відповідачем по справі суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Згідно з ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а уразі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Відповідач, замінений іншим відповідачем, має право заявити вимогу про компенсацію судових витрат, здійснених ним внаслідок необґрунтованих дій позивача. Питання про розподіл судових витрат вирішується в ухвалі про заміну неналежного відповідача. Отже, саме саме позивач визначає хто саме повинен бути відповідачем та, відповідно до ч. 1ст. 51 ЦПК України, саме позивач має право заявляти клопотання про залучення співвідповідачів. Разом з тим, якщо позов заявлено до неналежного відповідача, правом суду є відмова у задоволенні позовних вимог. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2024 року по справі № 570/2575/20 зазначив, що тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед таких правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном. Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідач у справі не заперечує і не спростовує той факт, що він проживає у квартирі, яка на праві власності належить позивачці, а, отже, є належним відповідачем у справі. Посилання відповідача на дозвіл [PERSON] проживати у спірній квартирі, оскільки квартира є спільною власністю позивача та її колишнього чоловіка, не дає право відповідачу проживати у квартирі, оскільки позивач не надавала свого дозволу проживати у цій квартирі. Враховуючи те, що позивач є власником квартири, у якій проживає відповідач без її згоди, чим створює позивачу перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні нею своєю квартирою, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимоги та усунення перешкод у здійсненні [PERSON] права користування та розпорядження своїм майном, а саме квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] із зазначеної квартири. Щодо посилання відповідача у відзиві стосовно недовіри головуючій судді у справі суд зазначає, що не можуть бути розглянуті заявлені вимоги в порядку ст. 40 ЦПК України, оскільки заявником не було дотримано вимог щодо подання окремої вмотивованої заяви про відвід головуючого судді. Відзив за своєю правовою природою є документом, що стосується суті спору, а питання відводу судді є процедурним та потребує окремого вирішення в межах встановлених строків та порядку. Інші доводи учасників справи не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Outcome: approved