Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

09 квітня 2024 року [PERSON] (далі: позивач) звернувся до [PERSON] (далі: відповідач), треті особи - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (далі: третя особа-1), Франківська районна адміністрація Львівської міської ради (далі: третя особа-2) з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітнім сином. З урахуванням зміни 27.05.2025 предмету позову позивач просив: зобов`язати відповідача не перешкоджати вільному спілкуванню з сином. Встановити наступні способи своєї участі у вихованні та спілкуванні з дитиною без присутності матері: відвідування дитиною місця поживання батька з 08.00 кожної 1 та 3 суботи місяці з 8.00 до 19.00 кожної 1 та 3 неділі місяця; щорічні зустрічі не менше 3 (трьох) годин протягом дня на День народження дитини, з урахуванням графіку занять/навчання дитини, за місцем проживання дитини, за місцем дитячих розваг та відпочинку або на іншій узгодженій сторонами території; щорічної зустрічі та спілкування у дні релігійних та офіційних свят: Новий рік, Різдво, Великдень, Трійця, День незалежності України за місцем проживання дитини, за місцем дитячих розваг та відпочинку або на іншій узгодженій сторонами території; спільний відпочинок до 15 календарних днів під час зимових та літніх канікул. Зустрічі попередньо узгоджувані з позивачем, за відсутності заперечень дитини. У випадку хвороби дитини, що перешкоджає побаченню з батьком на період лікування, побачення переноситься на найближчий вихідний день після одужання дитини. Спілкування засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином у будь-який день, без обмежень до 21.00. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на перебування у шлюбі з 15.03.2013 по 17.08.2023 з відповідачем, народження [INFO] сина [PERSON] , місце проживання якого визначене за спільної згоди батьків із матір`ю. З моменту розлучення створення відповідачем перешкод у спілкуванні позивача з дитиною. Востаннє позивач бачив сина у серпні 2022 року. На теперішній час дитина вивезена позивачем до Польщі, де і перебуває. 15.07.2024 відкрите загальне позовне провадження у справі. 06.08.2024 суду надійшов відзив на позов в якому відповідач проти позову заперечувала посилаючись на свій виїзд разом із сином після початку повномасштабного вторгнення з м. Харкова за небезпеки для життя, проживання у м. Лодзь Польща, руйнування родини за ініціативи позивача, відсутність можливості повернення в Україну за складної безпекової ситуації у м. Харкові та відсутності власного житла, навчання дитини у польській школі, відвідання гуртків. Вважає, що відправлення дитини до позивача в Україну суперечить інтересам дитини оскільки заважатиме навчанню та безпеці. Не зазначення позивачем механізму перетину дитиною кордону з урахуванням неможливості здійснення сином самостійних поїздок та зайнятість позивача на роботі, фактично унеможливлює вказаний позивачем спосіб участі у вихованні зустрічі за місцем проживання батька. Проти побачень позивача з дитиною під час його приїздів, як і проти спілкування за допомогою телефону, інших способів зв`язку не заперечувала, пояснила що такому спілкуванню перепон не створювала. 13.02.2025 третя особа -1 надала суду пояснення в яких позовні вимоги підтримала частко. У висновку №107 від 13.02.2025 зазначила, що малолітній [PERSON] разом з матір`ю проживає за межами України. За місцем фактичного проживання [PERSON] створені умови для перебування малолітньої дитини. [PERSON] матеріально забезпечений, психіатричні у т.ч. спричинені вживання психоактивних речовин, протипоказання щодо виконання батьківських обов`язків відсутні. Вважала за можливе встановити [PERSON] порядок участі у вихованні малолітнього сина [PERSON] [INFO] визначивши час: необмежене спілкування з дитиною засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку; у разі повернення дитини на територію України: щосереди з 16.00 до 20.00; 1,3 субота та неділя кожного місяця з 11.00 суботи до 18.00 неділі. Також просила подальший розгляд справи здійснювати за своєї відсутності (а.с.228). 25.02.2025 відповідачем подані додаткові пояснення, в яких вона зазначає, що відповідно до ст.35 Закону Польща про освіту від 14.12.2026 - навчання є обов`язковим до 18 років. Обов`язкове навчання дитини розпочинається на початку навчального року в календарному році, в якому дитині виповнилося 7 років і триває до закінчення основної школи, але не довше ніж до досягнення нею 18-річного віку. Стаття 40 зазначеного Закону встановлює, що батьки дитини, яка підлягає обов`язковому навчанню, зобов`язані, зокрема, забезпечити регулярне відвідування дитиною школи. Кількість пропусків без поважних причин не повинна перевищувати 50% протягом місяця - якщо є 50% і один пропуск, обов`язок відвідувати школу/навчання вважається порушеним. У такій ситуації директор може не допустити учня до складання випускних іспитів і - якщо батьки/опікуни не реагують на письмове попередження - повідомити про це сімейний суд. За невиконання обов`язку обов`язкового навчання або виховання батькам/опікунам загрожує фінансове покарання - примусовий штраф, що накладається органом публічної адміністрації, у розмірі до 10 000 злотих. В екстремальних ситуаціях суд може обмежити або навіть позбавити опікунів батьківських прав. Тобто, задоволення позовної вимоги щодо проживання дитини протягом 2 (двох) тижнів щомісячно разом з батьком матиме негативні наслідки для відповідачки у вигляді ризику накладення штрафних санкцій або відібрання дитини і поміщення у спеціалізованому закладі на час виправлення та вжиття батьками заходів щодо забезпечення найкращих інтересів дитини. Крім того, зміна безпечного місця проживання дитини на території Республіки Польща під час воєнного стану в Україні на небезпечні умови, які становлять загрозу життю та здоров`ю дитини також можуть бути розцінені уповноваженими органами з захисту прав дитини як неналежне виконання батьківських обов`язків, наражання дитини на небезпеку, що потягне за собою відповідні наслідки. Вважає, що вимога «встановити можливість перебування сина два тижні на місяць у батька» - фактично є вимогою про визначенням місця проживання дитини, а не встановленням порядку спілкування. У судовому засіданні 02.02.2026 представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові та доповнила, що наразі позивач проживає у м. Львові, здійснює державну службу в Україні. Представник відповідача у судовому засіданні 02.02.2026 проти задоволення позову заперечувала, за не створення відповідачем перешкод у спілкуванні позивача з сином, проживання позивача у м. Лодзь, Польща, небезпеку для життя та здоров`я дитини на території України, наявність у позивача можливості виїзду до Польщі, погіршення стосунків сина з позивачем за раптового виявлення дитиною під час побачення з батьком наявності у останнього новонародженої дитини та іншої партнерки, не попередження позивача завчасно про наміри зустрічі з сином, відсутність висновку органу опіки та піклування, непідсудність спору українському суду, за проживання дитини на території Польщі. Треті особи, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, до судового засідання не з`явились, розгляд справи просили здійснювати за своєї відсутності. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка до судового засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що треті особи, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, суд вважає можливим провести судовий розгляд справи за їх відсутності. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини: 15.03.2013 між позивачем та відповідачем зареєстрований шлюб, який 17.08.2023 розірваний рішенням Київського районного суду м. Харкова. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27.09.2013. 24.02.2022 рф розпочала повномасштабне вторгнення на територію України, що загальновідомим є фактом. 24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введений воєнний стан із 05:30 24.02.2022 строком на 30 діб, відповідними указами Президента України дія воєнного стану продовжена та триває на час розгляду справи. Також загальновідомим фактом є проведення активних бойових дій на території Харківської області та м. Харкова з 24.02.2022. Відповідач разом із сином [PERSON] , внаслідок загрози їх життю та здоров`ю евакуювалися до Республіки Польща, що підтверджується повідомленням про надання Песел №13290614752, №90051315400 від 07.04.2022 зі статусом УКР, де проживають дотепер. 28.11.2025 третьою особою-2 повідомлено про неможливість надання висновку у порядку ст.19 СК України за постійного проживання дитини і матері за кордоном. Встановивши фактичні обставини у справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд висновує: У ст.51 Конституції України, ч.2 ,ч.3 ст.5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування, що передбачено ст.7 Конвенції про права дитини (далі: Конвенція). У п.1, п.2 ст.3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч.1 ст.9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно зі ст.5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ч.2, ч.8, ч.9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частиною 2 ст.54 СК України передбачено, що усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Дружина, чоловік мають право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім`ї. Статтею 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, що передбачено ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини, що передбачено ст.15 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У ст.157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі ст.158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. У частинах 1 та 2 ст.159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Приймаючи рішення в інтересах дитини, суд має враховувати право дитини мати та зберігати стосунки із обома батьками. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства. Відповідно до ч.1, ч.5 ст.19 СК України під час розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У ст.5 Конвенції про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок наголошено на необхідності вжиття заходів щодо зміни соціальних та культурних моделей поведінки чоловіків і жінок для досягнення викоренення забобонів, звичаїв та всіх інших проявів, що ґрунтуються на ідеї неповноцінності чи зверхності однієї із статей або стереотипності ролі чоловіків і жінок, а також визначення загальної відповідальності чоловіків і жінок за виховання та розвиток своїх дітей за умови, що в усіх випадках інтереси дітей мають перевагу. В аспекті наявності підстав для встановлення обмежень побачень батька з дитиною заслуговує на увагу рішення Європейського суду з прав людини від 19.10.2023, справа №35481/20 «Терещенко проти України», у якому суд констатував порушення ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у разі зменшення періодичності побачень батька з дитиною - 4 дні на місяць, без відповідних і достатніх підстав для цього, зокрема посилання на те, що ці обмеження відповідали найкращим інтересам дитини. Верховний Суд зауважував, що вік дітей не повинен використовуватися як спосіб обмеження прав батька на спілкування з ними, яке повинно реалізовуватися задля підтримання родинних відносин та емоційного контакту малолітніх дітей з їх батьком. Європейський суд з прав людини зазначав, що під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, про що зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 у справі за заявою «Хант проти України», №31111/04, §54. Правосуддя у справах про контакт одного з батьків з дитиною супроводжується гостро-емоційними і мінливими стосунки між батьками, отже, остаточність вирішення спору у цій категорії справ є часто нетривалою, потребує відповідної корекції з урахуванням обставин, які змінюються. Згідно з ч.2 ст.10 Конвенції про права дитини, дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за п.2 ст.9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ст. 16, 16-1 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз`єднання сім`ї мають право на вільний в`їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім`ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов`язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Заходи і гарантії забезпечення виконання рішення суду про реалізацію права дитини на контакт визначаються судом у кожному конкретному випадку. Такими заходами і гарантіями є: зобов`язання особи, яка контактує з дитиною, оплачувати витрати, пов`язані з переїздом та проживанням дитини, а також, у разі потреби, - будь-якої іншої особи, яка супроводжує дитину, повідомляти особі, з якою проживає дитина, про місце перебування дитини під час реалізації нею права на контакт, з`являтися особисто разом з дитиною до органу опіки та піклування з періодичністю, визначеною судом; заборона зміни місця перебування дитини під час реалізації нею права на контакт; реалізація права на контакт з дитиною на території іноземної держави за умови подання органу опіки та піклування за місцем проживання дитини документа, що підтверджує визнання рішення суду України про контакт з дитиною на території іншої держави; інші заходи, передбачені законом. Так, вирішуючи питання про встановлення способу участі у вихованні для одного з батьків, який постійно не проживає з дитиною, необхідно враховувати сукупність обставин справи. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] , який разом з матір`ю на даний час постійно проживає у м. Лодзь Польща. Батько бажає приймати участь у вихованні та спілкуванні з сином, не має протипоказань щодо виконання батьківських обов`язків та має змогу виїжджати до Республіки Польща. Згода щодо порядку участі у вихованні сина між батьками не досягнута, що змусило позивача звернутись до суду з даним позовом. На вимогу законодавства, з метою надання відповідного висновку з розв`язання спору, судом витребувано в органу опіки та піклування за місцем реєстрації дитини висновок про визначення способів участі позивача у вихованні дитини. Так, орган опіки та піклування вважав за можливе встановити [PERSON] порядок участі у вихованні малолітнього сина [PERSON] [INFO] визначивши час: необмежене спілкування з дитиною засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку; у разі повернення дитини на територію України: щосереди з 16.00 до 20.00; 1,3 субота та неділя кожного місяця з 11.00 суботи до 18.00 неділі. Вказаний висновок наданий без урахування думки матері. Доказів негативного впливу на дитину прямого контакту із батьком матеріали справи не містять. Також, матеріали справи не містять доказів, що дитина за станом здоров`я чи психологічним станом не може зустрічатись із батьком за попередньою домовленістю між батьками. Зважаючи на викладене, встановлення способу регулярного особистого спілкування та прямого безпосереднього контакту батька з дитиною без присутності матері відповідає найкращим інтересам дитини. Не врахуванням органом опіки та піклування можливості відвідування позивачем дитини за місцем її проживання у Польщі за фактичного проживання позивача у м. Львові, обумовлює незгоду суду з висновком в частині щодо особистого спілкування батька з дитиною лише в разі повернення дитини на територію України. Судом враховане проживання дитини з відповідачем за межами України, відсутність між сторонами згоди про порядок участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною. При тому з матеріалів справи вбачається, що батько має бажання належним чином виконувати свої батьківські обов`язки. Докази негативного впливу на дитину спілкування з батьком відсутні. Беручи до уваги принцип рівності прав батьків, дотримуючись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини та

Outcome: partial