Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

Стисливий виклад позиції позивача. У грудні 2024 року [PERSON] , через представника адвоката Пташинського О.А., звернулася до суду з позовом до Губиниської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області, в якому просить: - змінити розмір частки [PERSON] у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] з «1/2» на «1»; - визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , який в цілому складається з: житлового будинку «А1-1», прибудови «а2-1», прибудови «а3-1» (загальна площа житлового будинку «А» становить 52,8 кв.м., з яких житлова площа становить 30,1 кв.м.), сараю «Б», прибудови «б2», погребу з шийкою «Е», вбиральні «Ж», сараю «З», гаражу «И», літньої кухні «К», споруд № 2-5, 7-9, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав останньому на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок (домоволодіння), виданого 24 червня 1991 року на підставі рішення виконкому Губиниської селищної Ради народних депутатів № 44 від 28 травня 1991 року. Свідоцтво зареєстроване в БТІ 24 червня 1991 року за реєстраційним номером 1753-7. У строки визначені ст.1270 ЦК України позивач звернулася до Другої новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, у відповідності до ст. 1261 ЦК України, однак листом державного нотаріуса від 06.05.2024 року у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено оскільки з наданих нею документів неможливо визначити склад спадкового майна. Через що рекомендовано звернутися суду. Із довідки Комунального підприємства «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» від 26 грудня 2023 року № 21359/23 вбачається, що будинок [ADDRESS] , є об`єктом спільної часткової власності. Спадкодавець [PERSON] є власником частки будинку, загальною площею 91,8 кв.м., житловою площею 54,3 кв.м., що в цілому складається з будинку А з господарськими будівлями та спорудами: сарай Б, вбиральня В, погріб з шийкою Е, вбиральня Ж, сарай З, сарай Д, колодязь № 1, огорожа № 2-8. Власник іншої частини не зазначений, але зауважено, що до частки будинку, належної спадкодавцеві, згідно з актом конкретного користування відноситься частка будинку А, житловою площею 28,0 кв.м., частка сараю Б, вбиральня Ж, погріб з шийкою Е, сарай З, огорожа № 2-5, 7,8. З технічного паспорту на вищевказаний будинок, складеного 01 лютого 1991 року та акту про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 19 лютого 1991 року, складеного за участі головного архітектора району, представників Державтоінспекції та Держпожежнагляду МВС, забудовника представника Губиниської селищної ради, вбачається, що будинок № 13 від початку загалом складався з двох квартир та господарських споруд прилеглих до них. Першим до будинку в 1991 році заселився [PERSON] та зайняв одну з квартир, яка відповідно до акту конкретного користування підписаного між ним та селищною радою становила частину будинку [ADDRESS] . Лише в 1993 році до іншої частини будинку заселилась родина [PERSON] . Позивачу стало відомо, що інша частина будинку «А» з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 44,8 кв.м., житловою площею 22,45 кв.м. належить [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 28 грудня 1993 року Губиниською селищною радою на підставі розпорядження від 16 листопада 1993 року № 142, однак має адресу: [ADDRESS] . У кожного з власників своя домова книга, свій окремий технічний паспорт і відповідно у кожного свій правовстановлюючий документ на житло. В даний час позивач звернулася до інженера з інвентаризації нерухомого мана [PERSON] з заявою про проведення технічної інвентаризації об`єкту нерухомості. На момент обстеження спадкового житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, а саме 10 липня 2024 року було виявлено, що житловий будинок «А» реконструйовано, за рахунок чого загальна площа житлового будинку становить 52,8 кв.м., з яких житлова площа будинку становить 30,1 кв.м.; прибудовані: прибудова «б2», гараж «И», літня кухня «К», споруда № 9 (зливна яма). Всі зміни, які були виявлені, виконані в період до 05 серпня 1992 року, що згідно листа ДАБІ України від 01.09.2011 року № 40-12-2409 «щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року» не належать до самочинного будівництва та не підлягають вводу в експлуатацію. З метою реалізації своїх спадкових справ позивач вимушена звернутися до суду. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 06 січня 2025 року відкрито загальне позовне провадження та зобов`язано Другу новомосковську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області, надати копію спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 32). Ухвалою суду від 01 липня 2025 року призначено розгляд справи по суті. Позиція сторін в судовому засіданні. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення судом заочного рішення не заперечує. Представник Губиниської селищної ради відзив на позовну заяву не подав, в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Фактичні обставини справи. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] є власником частки будинку, загальною площею 91,8 кв.м., житловою площею 54,3 кв.м., що в цілому складається з будинку А з господарськими будівлями та спорудами: сарай Б, вбиральня В, погріб з шийкою Е, вбиральня Ж, сарай З, сарай Д, колодязь № 1, огорожа № 2-8. Будинок [ADDRESS] , є об`єктом спільної часткової власності, що знайшло своє підтвердження в довідці Комунального підприємства «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» від 26 грудня 2023 року № 21359/23, а також копією технічного паспорта від 01 лютого 1991 року та копією технічного паспорту та технічної характеристики об`єкту, складених 10.07.2024 р. інженером з інвентаризації нерухомого майна [PERSON] (а.с. 16-23). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 30 січня 2023 року, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (а.с. 12). Після смерті [PERSON] залишилася спадщина, до складу якої входить будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12 грудня 1984 року,- є донькою померлого [PERSON] (а.с. 11). Таким чином, матеріали справи містять беззаперечні докази про те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , належить останньому на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок (домоволодіння), виданого 24 червня 1991 року на підставі рішення виконкому Губиниської селищної Ради народних депутатів № 44 від 28 травня 1991 року. Свідоцтво зареєстроване в БТІ 24 червня 1991 року за реєстраційним номером 1753-7. У строки визначені ст.1270 ЦК України позивач звернулася до Другої новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] , як спадкоємець першої черги за законом, у відповідності до ст. 1261 ЦК України, однак листом державного нотаріуса від 06.05.2024 року у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено оскільки з наданих нею документів неможливо визначити склад спадкового майна (а.с. 14-15). Згідно витребуваної судом довідки зі Спадкового реєстру (спадкова справа та видані і на їх підставі свідоцтв про право на спадщину) за № 80140120 від 18 лютого 2025 року) та заяви [PERSON] про прийняття спадщини, вбачається, що 03.07.2023 р. після смерті [PERSON] , який помер [INFO] заведена спадкова справа № 113/2023 у Другої новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області (а.с. 35-45). Тобто у встановлений законом строк позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, фактично спадщину прийняв, однак листом державного нотаріуса від 06.05.2024 року у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено оскільки з наданих нею документів неможливо визначити склад спадкового майна. Відповідно до акту конкретного користування підписаного між [PERSON] та селищною радою становила частину будинку [ADDRESS] . Лише в 1993 році до іншої частини будинку заселилась родина [PERSON] . Позивач наполягає на тому, що інша частина будинку «А» з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 44,8 кв.м., житловою площею 22,45 кв.м. належить [PERSON] та [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 28 грудня 1993 року Губиниською селищною радою на підставі розпорядження від 16 листопада 1993 року № 142, однак має адресу: [ADDRESS] , про що і свідчить відповідне свідоцтво (а.с. 29). Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону. Згідно із ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно із ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 392 ЦК України регламентовано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання , у разі якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41 Конституції України; близькі за змістом приписи викладені у частині першій статті 321 ЦК України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав (на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів (виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст.3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЖК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав на підставі свідоцтва про право власності. Як було встановлено судом з довідки Губиниської селищної ради від 30 червня 2023 року № 647, [PERSON] , померлий [INFO] , був зареєстрований на момент смерті за адресою: [ADDRESS] , разом з яким також проживала його дружина [PERSON] та зять [PERSON] . За життя померлий заповіту не складав (а.с.40). Також згідно довідки ЦНАПу від 18.03.2024 року № 242 зміни адреси житлового будинку [ADDRESS] , який на праві власності належав [PERSON] , не здійснювалося. Згідно п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову І практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ятастатті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно п.п. 4.15, п. 4, глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Відповідно до п. 3, глави 7 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст.76, ч. 1, 2ст.77, ч. 1 ст.95ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ст. 392 ЦК України, яку суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин, як норму права, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку. Відповідно до пункту 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності реєстрації таких прав, відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи до уваги вищенаведене, оцінивши всі докази в сукупності та надавши їм правову оцінку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони позивача щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення. У відповідності до вимог ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У той же час, враховуючи відсутність провини відповідача у виниклих правовідносинах, суд приходить до висновку, що судові витрати належить покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved