Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

До Острозького районного суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Позов обґрунтовано тим, що з 20 листопада 2015 року позивачка перебувала з відповідачем [PERSON] у шлюбі, який був зареєстрований виконавчим комітетом Оженинської сільської ради Острозького району Рівненської області, (актовий запис №15) та який згідно з рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 04 липня 2024 року був розірваний. Від спільного подружнього життя у них народився син [PERSON] , [INFO] , в свідоцтві про народження якого позивачка записана матір`ю, а відповідач - батьком. У встановленому законом порядку відповідач своє батьківство не оспорював та на даний час не оспорює. Вказала, що вона разом з малолітнім сином зареєстровані та проживають в [ADDRESS] , та відповідач [PERSON] з 2023 року проживає окремо від них. Зазначила, що малолітній син [PERSON] знаходиться на її повному матеріальному утриманні, однак самостійно вона немає можливості надати для нього належне утримання, достатнє для його віку, оскільки весь її дохід складається із заробітної плати, яку вона отримує за виконання своїх трудових обов`язків за посаді вихователя в Новосілківській гімназії Здолбунівської міської ради Рівненської області. Інших доходів у неї немає, можливості влаштуватися на ще одну роботу, щоб збільшити дохід теж немає, оскільки вона працює за основним місцем роботи повний робочий день. Власного нерухомого майна вона немає, грошові заощадження у неї відсутні. Стан здоров`я у неї та їхнього спільного з відповідачем малолітнього сина [PERSON] добрий. Зазначила, що вона має на утриманні ще одноо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , батьком якого відповідач [PERSON] не являється. Вказала, що відповідач [PERSON] з 2023 року проживає окремо від них з сином та категорично відмовляється брати будь-яку матеріальну участь в його утриманні, хоча має стабільний, регулярний дохід та всі можливості брати достатню, належну та регулярну участь в матеріальному утриманні їхнього спільного малолітнього сина, оскільки за віком та станом здоров`я є працездатним та з травня 2025 року призваний на військову службу за мобілізацією, а отже отримує грошове забезпечення, яке витрачається ним виключно для задоволення своїх потреб. Власного нерухомого, рухомого майна відповідач немає, відомості про наявність у нього грошових заощаджень у неї відсутні, інші особи на утриманні відповідача не знаходяться. Вказує, що домовленість щодо утримання їхнього спільного малолітнього сина між ними відсутня та відповідачем обов`язок утримувати сина до досягнення повноліття добровільно не виконується. Вона неодноразово просила відповідача брати належну, регулярну та достатню участь у матеріальному утриманні їхнього сина, але відповідач від цього відмовляється. Вважає, що заходи досудового врегулювання даного спору позитивного результату не дали, що й спонукало її звернутися до суду з вищевказаним позовом. Ухвалою суду від 03.12.2025р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін, визначено учасникам справи строки для подання відповідних заяв по суті спору, роз`яснено відповідачу право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та право подати відзив на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Задоволено клопотання позивачки та витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській областівідомості про місце служби (роботи) та дохід [PERSON] за останні шість місяців. Інших процесуальних дій не вчинялося. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Позивачка в поданій до суду заяві просила розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечила щодо ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив, правом подати відзив на позовну заяву не скористався. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. У зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи, в силу положень ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, та фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З урахуванням положень ст.ст.280-282 ЦПК України, з метою уникнення безпідставного затягування розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Суд, розглянувши справу відповідно до ст.ст.274-279 ЦПК України за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в судовому засіданні матеріали справи та надані сторонами докази, з`ясувавши всі обставини справи у їх сукупності, вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст.4 ЦПК України та ст.184 СК України право звернення до суду про стягнення аліментів має той із батьків, разом з яким проживає дитина. Згідно ст.264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Позивачка, звертаючись до суду, на власний розсуд обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинна переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених нею вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони з 20 листопада 2015 року перебували у шлюбі, який був зареєстрований виконавчим комітетом Оженинської сільської ради Острозького району Рівненської області (актовий запис №15) та який був розірваний на підставі рішення Острозького районного суду Рівненської області від 04 липня 2024 року (справа № 567/1034/24) (а.с.12-13). Під час спільного подружнього життя у позивачки та відповідача народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13.02.2017 року (актовий запис № 7 від 13.02.2017р.)(а.с.14). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16 березня 2012 року позивачка [PERSON] має на утриманні ще одного малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , батьком якого вказаний [PERSON] (а.с.18). Як вбачається з відмітки в паспорті громадянина України [PERSON] серії [NUMBER] , виданому 24.12.2015р. Острозьким PC УДМС України в Рівненській області, витягу з реєстру територіальної громади № 2024/006169356, сформованого 27.05.2024р., довідки про реєстрацію місця проживання особи № 590 від 13.02.2017 р., відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 1084 від 11.11.2025р., позивачка [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON] зареєстровані та проживають в [ADDRESS] (а.с.9, 11, 15, 16). Згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 09.01.2026 року станом на 08.01.2026 року [PERSON] в період з 10.05.2025 року по 21.08.2025 року перебував у трудових відносинах із в/ч [NUMBER] та за період з червня 2025 року по серпень 2025 року йому був нарахований дохід в загальному розмірі - 136 405,44 грн. (а.с.35). З матеріалів справи та доводів позивачки судом встановлено, що малолітній син [PERSON] проживає разом з нею в [ADDRESS] та перебуває на її утриманні та повному матеріальному забезпеченні, відповідач регулярної участі в утриманні сина не приймає, та наведені обставини відповідачем не заперечуються, належними і допустимими доказами не спростовано. Отже, з доводів позивачки та досліджених судом доказів встановлено, що між батьками дитини не було досягнуто домовленості щодо порядку, способу, форми та розміру участі відповідача в утриманні дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до вимог ч.1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини (надалі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.51 Конституції України ст.180 СК України обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття лежить на обох батьках. У відповідності до ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до Закону України №2475-VIII від 03.07.2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» внесені зміни до ст.182 СК України, та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з вимогами ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо утримання дитини та розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» встановлено з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років у розмірі 3 512 грн. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , будучи батьком малолітнього сина [PERSON] , належним чином участі в його утриманні не приймає, доводів які б спростовували зазначені обставини суду не навів та відповідні докази відсутні і в матеріалах справи, що свідчить про неналежну участь відповідача у матеріальному забезпеченні. При цьому суд виходить з того, що відповідач не надав доказів, які б спростовували доводи позивачки, якими вона обґрунтовує заявлені позовні вимоги, та які б водночас підтверджували, що він належним чином приймає участь в утриманні сина, а відтак існують фактичні та правові підстави для стягнення з нього на користь позивачки аліментів на утримання сина. При вирішенні спору суд приймає до уваги, що відповідач не заперечує доводів, наведених позивачкою та не надав доказів на спростування позовних вимог у заявленому позивачкою розмірі. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.5, 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з ким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дітей; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів на утримання сина суд виходить з того, що розмір коштів на утримання дитини має відповідати певному рівню, достатньому для утримання та забезпечення нормальної життєдіяльності особи. Мінімальний розмір такого рівня, який мають забезпечити обоє батьків, визначений законодавчо прожитковий мінімум для дитини відповідного віку і встановлюється законом про бюджет кожного року. Враховуючи наведене, а також виходячи з того, що сторони повинні забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для його нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, виходячи з рівності прав та обов`язків батьків, встановленого прожиткового мінімуму, та враховуючи зростаючі потреби дитини, суд приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів із відповідача на утриманнямалолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.11.2025 року та до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає, що такий розмір аліментів відповідатиме фінансовим можливостям та обов`язку батька забезпечити умови життя та розвитку його малолітнього сина, а також визначеному законодавцем способу, який обрала позивачка. В той же час, при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки на утримання малолітнього сина, суд виходить з того, що відповідач належним чином регулярної участі в утриманні сина не приймає, доводів які б спростовували зазначені обставини суду не навів та відповідні докази відсутні і в матеріалах справи, що свідчить про неналежну участь відповідача у матеріальному забезпеченні сина. При цьому суд виходить з того, що відповідач не надав доказів, які б спростовували доводи позивачки, якими вона обґрунтовує заявлені позовні вимоги, та які б водночас підтверджували, що він належним чином приймає участь в утриманні сина, а відтак існують фактичні та правові підстави для стягнення з нього на користь позивачки аліментів на утримання дитини. Суд вважає, що такий розмір аліментів відповідатиме фінансовим можливостям та обов`язку батька забезпечити умови життя та розвитку його малолітнього сина, а також визначеному законодавцем способу, який обрала позивачка. В той же час, при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки на утримання сина, суд виходить з того, що відповідач за віком та станом здоров`я є працездатним, хронічних захворювань та інвалідності немає,та доказів, які б спростовували вищевказані обставини суду не надав, позаяк позивачка має на утриманні ще одну дитину - сина, а тому суд приходить до переконання про те, що відповідач може сплачувати аліменти у вищевказаному розмірі. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження перебування на утриманні відповідача інших осіб та відповідач таких доказів суду не надав. Позов про стягнення аліментів був поданий 24.11.2025р., а відтак за правилами ст.191 СК України саме з цього часу необхідно стягувати аліменти. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, відтак відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, а тому з [PERSON] слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved