Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

Представник позивача звернувся до Чернівецького районного суду міста Чернівців із вказаними вище позовом. Посилався на те, що 08.11.2019 між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту та страхування №Z06.00118.005924885. Відповідно до умов кредитного договору АТ «Ідея Банк» надало відповідачу кредит, на наступних умовах: сума кредиту - 44800грн., поценти у розмірі 21,99% річних від залишкової суми кредиту; реальна процентна ставка 104,48%, строк повернення кредиту до 08.11.2020. Разом з тим, відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку із чим у нього станом на 19.12.2023 виникла заборгованість у розмірі 92935грн. 75коп., з яких: 34981,58грн. заборгованість за основним боргом; 27764,02грн. заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками; 30190,15грн. заборгованість по оплаті за обслуговування кредиту. 19.12.2023 між АТ «ІдеяБанк» та ТОВ «Оптіма Факторинг» укладено договір факторингу №19/12-2023, за умовами якого останнє набуло права вимоги за кредитними договорми, в тому числі і за договором кредиту №Z06.00118.005924885 від 08.11.2019. 22.12.2023 між ТОВ «Оптіма Факторинг» та ТОВ «Фінансова Компанія» «Профіт Капітал» укладено договір факторингу №22/12-2023, відповідно до умов якого ТОВ «Оптіма Факторинг» передало, а ТОВ «Фінансова Компанія» «Профіт Капітал» прийняло права вимоги за кредитним договором Z06.00118.005924885 від 08.11.2019. Розмір заборгованості становила 92935грн. 75коп. Таким чином, з 22.12.2023 позивач набув права вимоги до відповідача за кредитним договором Z06.00118.005924885 від 08.11.2019, укладеним між [PERSON] та АТ «Ідея Банк». Оскільки на даний час зобов`язання відповідачем не виконані, просив суд стягнути з нього на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 92 935грн. 75коп., а також 3028грн. сплаченого судового збору та 7000грн. витрат на правничу допомогу. 15.01.2026 ухвалою суду заочне рішення від 25.09.2024 скасоване та справу призначено до судовго розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 19.01.2026 представник відповідача адвокат Явіц В.Й. подав до суду відзив. Зазначив, що позовні вимоги ТОВ «Фінансова Компанія» «Профіт Капітал» щодо стягнення з його довірителя заборгованості за кредитним договором Z06.00118.005924885 від 08.11.2019 є необґрунтованими, оскільки позивачем не підтверджено належними доказами зазначену у позові заборгованість за кредитним договором, яка, нібито, виникла у [PERSON] . Так, [PERSON] було здійснено декілька платежів на погашення кредиту у розмірі 14865,78грн., у зв`язку із чим сума боргу по тілу кредиту мала б становити 29 934,22грн. Разом з тим, позивачем не враховано у повному обсязі усі здійснені ним проплати та безпідставно зазначено суму боргу по тілу кредиту у розмірі 34 981,58грн. Крім того, довідка-розрахунок, надана позивачем на підтвердження суми боргу, не містить відомостей щодо періоду, за який утворилася заборгованість та періоду, за який нараховані відсотки, не містить і відсоткової ставки, залишкової суми кредиту та даних про суми, що були сплачені позичальником, тим самим не відображає фактичного операційного руху грошових коштів по рахунку кредитної угоди та стану нарахувань у певні періоди чаксу, а тому не є належним та достатнім доказом виникнення заборгованості. Також вважає, що позивачем нараховані відсотки за користування кредитними коштами поза межами строку дії кредитного договору. Згідно розділу 5 Паспорта споживчого кредиту, загальний розмір процентів за кредитом складає 5621,81грн. У той же час, позивачем нараховано заборгованість за процентами у розмірі 27 764,02грн. Таким чином, вимога позивача щодо стягнення з його довірителя заборгованості по нарахованих і несплачених відсотках є необґрунтована. Що ж стосується стягнення з [PERSON] комісії, то і така вимога не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до чинного законодавства, комісія за надання та обслуговування кредиту повинна надаватися споживачу безкоштовно. Умови договору про встановлення додаткових і супутніх послуг банку є нікчемними. Більше того, на думку його довірителя, заявлені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 7000грн. є необґрунтованими та не відповідповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечать принципу розподілу таких витрат. З матеріалів справи слідує відсутність співмірності з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх необхідністю, обсягом виконаної адвокатом роботи. Крім того, вказував на те, що спір у даній справі є нескладним, справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження. Просив у задоволені позову відмовити. Справа слухалась у відсутність представника позивача, який в судове засідання не з`явився. Просив розглядати справу у його відсутність. Позов підтримав у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Явіц В.Й. просив у задоволенні позову відмовити, з підстав викладених у у відзиві. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований, однак підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що 08.11.2019 між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту та страхування №Z06.00118.005924885 (а.с.5-6). Відповідно до умов договору Банк надав позичальнику кредит на поточні потреби у розмірі 44800грн., включаючи витрати на стаховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за кредитне обслуговування) і платою за послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, який є його невідємною частиною. Згідно п.п.1.3 Договору за користування кредитом позичальник сплачує проценти у розмірі 21,99% річних (змінювана) від залишкової суми кредиту. За обслуговування кредиту Банком позичальник сплачує плату за кредитне обслуговування щомісячно в розмірі відповідно до Графіку платежів (п.1.5 Договору). Банк на виконання умов Договору кредиту надав Позичальнику грошові кошти у розмірі 44800грн., строком на 08.11.2020, а позичальник зобов`язався повернути його разом з іншими платежами (відповідно по п.5 додатку 1 до Договору кредиту), згідно з умовами цього Договору. Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. З матеріалів справи вбачається, що відповідач, уклавши договір №Z06.00118.005924885 від 08.11.2019 та підписавши його, погодився з умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту. Кредитний договір містять основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Договір підписаний власноручно відповідачем. Отже, суд вважає доведеним факт укладання вказаного кредитного договору між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] . Судом встановлено, що ПАТ «Ідея Банк» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало Позичальнику грошові кошти у розмірі 44800грн., з яких: 40913,24грн., шляхом переказу на рахунок позичальника, відкритий АТ «Ідея Банк». Кошти у розмірі 3886,76грн. списані в рахунок укладання Договору добровільного страхування життя. Згідно Виписки по кредиту, відповідач здійснював часткову оплату в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, чим вчинив конклюдентні дії, що свідчать про прийняття укладеного кредитного договору, який створив для нього певні цивільні права та обов`язки (а.с.8-9). Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 23.12.2020 (справа №127/23910/14-ц). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ч.1 ст.530 ЦК України)). Разом з тим, судом встановлено, що відповідач належним чином своїх зобов`язань за договором не виконав, у зв`язку з чим, у нього виникла заборгованість. Пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України). У статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). 19.12.2023 між АТ «ІдеяБанк» та ТОВ «Оптіма Факторинг» укладено договір факторингу №19/12-2023, за умовами якого останнє набуло права вимоги за кредитними договорми, в тому числі і за договором кредиту №Z06.00118.005924885 від 08.11.2019 (а.с.14-25). 22.12.2023 між ТОВ «Оптіма Факторинг» та ТОВ «Фінансова Компанія» «Профіт Капітал» укладено договір факторингу №22/12-2023 (а.с.26-34). Відповідно до Витягу з Реєстру боржників, ТОВ «Фінансова Компанія» «Профіт Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором Z06.00118.005924885 від 08.11.2019, розмір заборгованості становила 92935грн. 75коп., з яких: 34981,58грн. заборгованість за основним боргом; 27764.02грн. заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками; 30190,15грн. заборгованість по оплаті за обслуговування кредиту (а.с.10). Договори факторингу, укладені між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Оптіма факторинг», а також між ТОВ «Оптіма факторинг» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» у встановленому законом порядку недійсними не визнані, тобто в силу положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності указаних правочинів. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Порушене право кредитора залишилось незахищеним, а тому підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Профіт Капітал» заборгованості за кредитним договором. Доводи відповідача та його представника про недоведеність позивачем розміру заборгованості не заслуговують на увагу та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, зокрема випискою по рахунку та розрахунком заборгованості, відповідно до якого заборгованість у відповідача [PERSON] станом на 19 грудня 2023 року становила 92935грн. 75коп., з яких: 34981,58грн. заборгованість за основним боргом; 27764.02грн. заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками. Виписка по рахунку містить дати та суми, які були сплачені [PERSON] , а також складові, на оплату яких йшли вказані суми. Так, із Виписки по рахунку за кредитним договором №Z06.00118.005924885 від 08.11.2019 вбачається, що у відповідача існує заборгованість за основним боргом у розмірі 34981,58грн. Вказана сума визначена із врахуванням здійснених відповідачем проплат (4916грн., 5016грн., 4916грн., 1,48грн., 16,30грн., 17,78грн.). Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року№75, виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1)назву документа(форми); 2)дату складання; 3)найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4)зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення)та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку. У постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі №169/506/17, від 24 червня 2021 року у справі №686/19271/19 зроблено висновки, що факт отримання та повернення грошових коштів доводять банківські виписки про зарахування чи повернення грошей із поточного рахунку, а також прибуткові та видаткові касові ордери у разі внесення (виплати) грошей до (з) каси товариства. Отже, належними та допустимими доказами внесення/повернення особою коштів у готівковій формі можуть бути прибуткові та видаткові касові ордери, а у випадку внесення/повернення коштів у безготівковій формі таким доказом може бути відповідна банківська виписки. Таким чином, банківська виписка по особовому рахунку є належним доказом отримання кредитних коштів саме відповідачем, їх суми та розміру сплачених коштів відповідачем на погашення заборгованості. На думку суду, надана позивачем виписка підтверджує факт списання/зарахування коштів відповідача, а відтак, є належним та допустимим доказом у справі. Крім того, реєстри боржників за наведеними вище договорами факторингу містять розмір відсоткової ставки та кількість днів прострочення. Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі №334/3056/15 зазначив, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Із вказаного слідує, що доведення факту повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором, є обов`язком [PERSON] , як позичальника, а не позивача. Однак відповідачем при розгляді даної справи не було надано будь-яких доказів на підтвердження сплати заборгованості за кредитом, які не відображені у виписці по рахунку. З огляду на викладене, стороною відповідача розмір заборгованості не спростовано, а власного розрахунку чи доказів виконання боргових зобов`язань не надано. При цьому, суд звертає увагу на те, що у відповідності до умов Додатку №1 до Договору кредиту, сплачені відповідачем кошти (4916грн., 5016грн., 4916грн., 1,48грн., 16,30грн., 17,78грн.) зараховувались на погашення, як тіла кредиту (3145,71грн., 0,43грн., 100,87грн., 3222,31грн., 3228,35грн.,103,17грн., 17,58грн., всього 9818,42грн.), так і процентів (09.12.2019 у ромірі 809,71грн.; 08.01.2020 у розмірі 777,47грн.; 10.02.2020 у розмірі 713,93грн.; 24.03.2020 у розмірі 17,78грн.), плати за обслуговування (736,12грн., 224,03грн., 708,66грн., 206,69грн., 673,97грн., 196,58грн.), а також пені (0,20грн.), у зв`язку із чим, доводи представника відповідача щодо не зарахування кредитодавцем усіх сплачених [PERSON] коштів у рахунок погашення кредиту є необґрунтованими. У постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 зроблено висновок, що презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Однак таких доказів відповідачем суду не надано. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частинами 1, 4 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно зі ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК України). За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши подані письмові докази, враховуючи те, що відповідач неналежно виконує взяті зобов`язання за укладеним договором й відповідно не надав суду доказів на спростування вказаного, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача тіла кредиту та процентів у розмірі 62 745,60грн. Щодо стягнення з відповідача комісії, то суд вважає за необхідне зазначити наступне: Згідно ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3 ст. 47Закону України «Про банки і банківську діяльність»), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк не уповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21). Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06.11.2023 у справі №204/224/21, провадження №61-4202сво22 дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування». З огляду на викладене, супутня послуга банку, визначена як надання кредиту в момент видачі та користування кредитом, має надаватися клієнту банку безоплатно. За наведених обставин, вимоги позивача про стягнення заборгованості по сплаті комісії за кредитом не підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2044,35грн. Щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 7000грн., то суд зазначає наступне. Так, згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Саме такого висновку дійшла Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду по справі №922/445/19 від 03.10.2019 року. Судом встановлено, що 28.09.2021 між ТОВ «ФК «Профіт Капітал» та Адвокатським об`єднанням «Правовий Діалог» було укладено договір про надання правової допомоги №28092021-1 (а.с.35-38). Адвокатським об`єднанням «Правовий Діалог» було надано позивачу ТОВ «ФК «Профіт Капітал» послуги з правничої допомоги у наній справі на загальну суму в 7000грн. (а.с.39-45). Таким чином, з огляду на приписи ЦПК України вказані документи є належним документальним підтвердженням розміру понесених позивачем судових витрат. При цьому, пунктом 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справ №755/9215/15-ц, зазначено що, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальних адвокатських витрат (встановлення їхньої доцільності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial