Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» (далі ТОВ «Коллект центр») звернулось в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами: №3553200536-148291 від 23.11.2021 на загальну суму 6223,50 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням 1500 грн., заборгованість за нарахованими відсотками 4723,50 грн.; №4125830 від 31.10.2021 на загальну суму 20875,00 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням 5000 грн., заборгованість за нарахованими відсотками 14925 грн., заборгованість за комісіями 950 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що 23.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНКАСО ФІНАНС» (далі - ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС») та [PERSON] було укладено договір №3553200536-148291, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у розмірі 1500,00 грн строком до 07.12.2021, зі сплатою відсотків у розмірі 0,50% в день за кожен день користування кредитом. 07.03.2023 ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» та Товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (далі - ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР») уклали договір № 07/03/23, відповідно до якого ТОВ «Коллект Цент» набуло право вимоги за кредитними договорами, зокрема, і до [PERSON] за договором №3553200536-148291. Крім цього, 31.10.2021 між ТОВ «Мілоан» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит за № 4125830. Відповідно до умов кредитного договору, сума кредиту становить 4000,00 грн. Проценти за користування кредитом 1875,0 грн, які нараховуються за ставкою 2,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,0% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Умовами договору передбачена видача кредитних коштів позичальнику безготівково, а саме шляхом переказу коштів на картковий рахунок. Цей договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця. 26.01.2022 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу за №26-01/2022-83, відповідно до умов якого право вимоги до відповідача за кредитним договором №4125830 від 31.10.2021 перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал». 10.03.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект центр» укладено договір відступлення права вимоги за №10-03/2023/01, відповідно до умов якого право вимоги до відповідача за кредитним договором №4125830 від 31.10.2021 перейшло до позивача. Таким чином, позивач вважає, що він набув право вимоги до відповідача за кредитними договорами №3553200536-148291 та №4125830. Посилаючись на наведене, позивач просить задовольнити позов. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.12.2025 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, однак подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, вказала, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Щодо ухвалення заочного рішення не заперечила. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про день та час слухання справи неодноразово повідомлявся у встановленому законом порядку, зокрема шляхом надіслання на поштову адресу за його зареєстрованим місцем проживання повістки про виклик до суду. Відповідач про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи та відзиву на позов не подавав. Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подавав, тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення, оскільки проти заочного розгляду справи не заперечує позивач. У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, встановив наступні обставини. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи суспільних інтересах. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 23.11.2021 між ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» та [PERSON] було укладено договір позики №3553200536-148291. Договір та додаток № 1 до договору підписано [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором X63R7ZEY. Відповідно до умов договору №3553200536-148291 сума кредиту: 1500,00 грн, мета: на споживчі потреби, строк кредиту: 14 днів, дата повернення: 07.12.2021, тип процентної ставки - фіксована, плата за користування кредитом нараховується в процентному значенні за фактичну кількість днів користування кредитом та починається у дату списання кредитних коштів з рахунку товариства і закінчується датою зарахування суми кредиту та плати за користування кредитом на рахунок товариства. Відповідно до копії квитанції № транзакції 33767 43018 46243, 23.11.2021 о 15:31:43 на карту № [NUMBER] було зараховано 1500 гривень, згідно договору позики 3553200536-148291. За змістом договору №07/03/23 про відступлення прав вимоги, укладеного 07.03.2023 між ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» передало (відступило), а ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» прийняло належні ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрах боржників, в тому числі право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №3553200536-148291 від 23.11.2021. Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до Договору №07/03/23 про відступлення прав вимоги від 07.03.2023 ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» набуло права грошової вимоги до [PERSON] на суму 1612 грн, з яких: 1500 грн - сума заборгованості за тілом кредиту; 112 грн - сума заборгованості за нарахованими відсотками на день відступлення права вимоги. Також, 31.10.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит №4125830 (індивідуальна частина) (далі - Договір №4125830), який був підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора S85816, що підтверджено довідкою про ідентифікацію. Відповідно до пункту 6.1 Договору №4125830 вказаний кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно- телекомунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та /або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Згідно з пунктом 6.2 Договору №4125830 проект договору розміщений в Особистому кабінеті позичальника. Відповідь про прийняття пропозиції про укладення договору надається позичальником шляхом відправлення Товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається Товариством електронним повідомленням на мобільний телефон позичальника, який в подальшому використовує позичальник для підписання цього кредитного договору. Електронне повідомлення може бути відправлене позичальником через сайт Товариства, мобільний додаток, месенджер або у смс повідомленні з мобільного номеру позичальника на номер 2277. У такий спосіб кредитний договір був укладений в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «МІЛОАН» в електронній формі. За умовами Договору №4125830 ТОВ «МІЛОАН» зобов`язалося надати [PERSON] кредит у сумі 5000,00 грн на строк 15 днів зі сплатою за користування грошовими коштами у розмірі 2,50% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування грошовими коштами. Стандартна (базова) процента ставка за користування кредитом становить 5,00 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (пункт 1.6 Договору №4125830). Окрім іншого, пунктом 1.5.1 Договору №4125830 узгоджено сторонами і комісію за надання кредиту у сумі 950,00 грн, яка нараховується за ставкою 19,00 % від суми кредиту одноразово. Як вбачається з додатку № 1 до договору про споживчий кредит №4125830 від 31.10.2021, який є графіком платежів, зазначено дату платежу 15.11.2021 та суму до сплати: кредит 5000 грн; проценти 1875 грн; комісія 950 грн. Додаток № 2 до договору про споживчий кредит № 4125830 від 31/10.2021, який є паспортом споживчого кредиту, містить аналогічні умови щодо суми та строку кредиту, розміру комісії та процентів. Анкета-заява на кредит №4125830 від 31/10.2021 включає аналогічні умови щодо суми та строку кредиту, розміру комісії та процентів. Також зазначено особисті дані [PERSON] (ідентифікаційний номер, дата народження, адреса реєстрації місця проживання, номер мобільного телефону позичальника, паспортні дані) та відображений посекундний процес оформлення та розгляду заяви. На виконання умов договору ТОВ «МІЛОАН» виконало своє грошове зобов`язання та надало [PERSON] грошові кошти у розмірі 5000,00 грн. Вказана обставина підтверджується квитанцією системи LiqPay ID платежу №1809011415 від 31.10.2021, призначення платежу: кошти згідно договору 4125830. Згідно з розрахунком заборгованості за договором про споживчий кредит №4125830 від 31.10.2021 станом на 26.01.2022 заборгованість [PERSON] складає 13625 грн, з яких: 5000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 7675,00 грн заборгованість за процентами, 950,00 грн заборгованість за комісією (а.с. 60-61). 26.01.2022 між ТОВ «Вердикт Капітал» (Фактор) та ТОВ «Мілоан» (Клієнт) укладено договір факторингу за №26-01/2022-83. Відповідно до п. 2.1 Договору факторингу, за цим договором клієнт первісний кредитор зобов`язується відступити за плату право грошової вимоги у сумі 83672331,46 грн, а фактор зобов`язується здійснивши фінансування в порядку передбаченому цим договором, прийняти право грошової вимоги до боржників, що належить клієнту, і стає новим кредитором за договорами про надання фінансових послуг, укладеними між клієнтом і боржниками. Згідно витягу з додатку №3 до договору факторингу №26-01/2022-83 від 26.01.2022, від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Вердикт Капітал» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 4125830 в сумі 13625 грн, з яких: 5000 грн заборгованість за тілом кредиту, 7675 грн заборгованість по процентах, 950 грн заборгованість за комісією. 10.03.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» (Первісний кредитор) та ТОВ «Коллект центр» (Новий кредитор) укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за №10-03/2023/01. Відповідно до положень 2.1. договору відступлення прав вимоги, за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, Первісний кредитор відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Первісному кредитору, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги Первісного кредитора до боржників, зазначених у Додатках за №1 та за №3 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків, або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників за договорами позики. Згідно витягу Додатку №3 до договору №10-03/2023/01 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10.03.2023, від ТОВ «Вердикт Капітал» до ТОВ «Коллект центр» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 4125830 в сумі 20875 грн, з яких: 5000 грн заборгованість за тілом кредиту, 14925 грн заборгованість за нарахованими процентами, 950 грн заборгованість за комісією. Згідно розрахунку заборгованості фізичної особи [PERSON] перед ТОВ «Вердикт Капітал» станом на 10 березня 2023 року за кредитним договором № 4125830, відповідач має заборгованість у загальній сумі 20875 грн, з яких: 5000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 7675 грн - заборгованість за відсотками на дату відступлення; заборгованість з комісії 950 грн; нараховані відсотки зг. кр. дог. 7250 грн. У період з 26.01.2022 по 23.02.2022, ТОВ «Вердикт Капітал» нарахувало відсотки за відсотковою ставкою 5.0 відсотка денних, що складає суму 7250 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості [PERSON] перед ТОВ «Коллект Центр» станом на 13.11.2025 за кредитним договором № 4125830, має заборгованість, яка загальній сумі складає 20875 грн. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Враховуючи приписи статей 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Судом першої інстанції вірно визначено, що укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 по справі № 524/5556/19 підтверджує, що суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс- повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині». Отже, між сторонами досягнута згода щодо всіх істотних умов кредитних договорів, які оформлені сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису. З огляду на вищевикладене, суд доходить до висновку, що відповідно до вимог чинного законодавства між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс», ТОВ «Мілоан» та [PERSON] у встановленому законом порядку укладено електронні договори позики №3553200536-148291 та №4125830, у зв`язку із цим виникли зобов`язальні правовідносини, які регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами Цивільного кодексу щодо зобов`язань. Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За приписами частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України). Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу як кредитної операції міститься у статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», відповідно до якої факторинг це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 «... боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. ... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі». Таким чином, враховуючи наведені обставини, дослідивши їх у судовому засіданні, суд приходить до переконання, що між первинними кредиторами - ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс», ТОВ «Мілоан» та [PERSON] 23.11.2021 та 31.10.2021 було укладено в електронній формі договори позики за №3553200536-148291 та №4125830. В подальшому, на підставі зазначених договорів факторингу, до ТзОВ «Коллект Центр» перейшло право вимоги за вказаними правочинами. Визначаючи розмір заборгованості за відсотками та тілом кредиту, суд виходить із такого. Суд зазначає, що поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (пункт 6.28). На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту, кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. У пункті 2.3. Договору позики №3553200536-148291 встановлено, що період користування кредитними коштами складає 14 (днів) та починається з 23.11.2021 та закінчується 07.12.2021 (включно). Разом із тим, як вбачається із розрахунку заборгованості за договором позики №3553200536-148291, позивач нараховував відсотки і після погодженого строку кредитування, що не узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20. Тому, суд вважає правомірними нарахування відсотків за договором позики в межах строку кредитування та у розмірах передбачених Договором позики №3553200536-148291 від 23.11.2021, а саме в розмірі 1612 грн. 00 коп., з яких: 1500 грн.. - по тілу кредиту, 112 грн. - за нарахованими відсотками за період з 23.11.2021 по 07.12.2021, тобто у межах суми кредитування. Що ж стосується договору позики №4125830, отримавши 31.10.2021 кредит у розмірі 5000 грн, строк повернення якого відповідно до п. 1.3 Договору становив 15 днів, відповідач до 15.11.2021 коштів у зазначеному розмірі з процентами не повернув. У зв`язку із чим, позикодавець ТОВ «Мілоан» на виконання умов п. п. 1.6, 2.3.1.2 кредитного договору почав здійснювати нарахування відсотків на стандартних (базових) умовах, які нараховував у період з 16.11.2021 по 14.01.2022. Вказані обставини підтверджуються відомостями про щоденні нарахування та погашення [PERSON] за кредитним договором № 4125830. Таким чином, вищенаведені обставини вказують на те, що строк кредитування згідно кредитного договору № 4125830 від 31.10.2021 закінчився 14.01.2022 та саме в цей день первісний кредитор припинив нараховувати відповідачу проценти за користування кредитом, що відповідає положенням зазначеного кредитного договору та вимогам закону, оскільки зі спливом строку кредитування позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до вимог статті 1048 ЦК України. Відтак, враховуючи нараховані первісним кредитором суми, суд вважає, що розмір заборгованості відповідача [PERSON] станом на дату закінчення строку кредитування за кредитним договором № 4125830 від 31.10.2021 становить 13625 грн, в тому числі: 5000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 7675 грн заборгованість за відсотками, 950 грн заборгованість по комісії. Водночас, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 4125830 від 31.10.2021 в сумі 20875 грн, з яких: 5000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 7675 грн - заборгованість за відсотками на дату відступлення; заборгованість з комісії 950 грн; нараховані відсотки зг. кр. дог. 7250 грн. Однак, з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №4125830 від 31.10.2021 вбачається, що позивачем безпідставно здійснювалось нарахування відповідачу процентів за користування кредитом за період з 26.01.2022 по 23.02.2022 в сумі 7250 грн, оскільки таке нарахування здійснювалось позивачем після закінчення строку кредитування. Що стосується вимоги про стягнення з відповідача 950 грн комісії, то Суд вважає, що дана вимога задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Закону України «Про споживче кредитування», щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 06.11.2023 по справі №204/224/21 викладено правові висновки, що оскільки в кредитному договорі не зазначено та не надано доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг Кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які фінансовою установою встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Також Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Відповідно до відомостей про щоденні нарахування та погашення нараховувалася комісія в розмірі 950 грн. Разом із тим, у кредитному договорі позивач не зазначив та не надав доказів наявності переліку додаткових та супутніх послуг Кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням кредиту, які надаються відповідачу за які встановлена комісія за надання та обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), тому, суд вважає, що положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію є нікчемними відповідно до частини першої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Тому, в задоволенні позовних вимог про стягнення комісії в розмірі 950 грн слід відмовити. Виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідача відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості (висновки ВС у постанові від 30.08.2023 у справі № 753/20537/18). Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, те, що фактично отримані та використані відповідачем [PERSON] кредитні кошти у добровільному порядку позивачу, як новому кредитору, не повернуті, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] в користь ТОВ «Коллект центр» заборгованості за Договором позики №3553200536-148291 від 23.11.2021 в розмірі 1612 грн., з яких: 1500 грн.. - по тілу кредиту, 112 грн. - за нарахованими відсотками та Договором позики № 4125830 від 31.10.2021 в розмірі 12675 грн, з яких: 5000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 7675 грн - заборгованість за відсотками на дату відступлення. Всього на загальну суму 14287 грн. Вказана сума відповідачем не спростована. Щодо розподілу судових витрат Суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Положеннями ч. 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За змістом ч. 8 ст. 141 ЦПК України докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18 (провадження № 61-6627св20) та від 16 червня 2021 року у справі № 640/4126/19 (провадження № 61-14735св20). Встановлено, що у позові позивач зазначив про те, що попередній (орієнтований) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомог, які вона очікує понести у даній справі становить 13 000 грн. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представник позивача подав суду: договір про надання правової допомоги за №01-07/2024 від 01 липня 2024 року, укладений між адвокатом адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс та ТОВ «Коллект центр», пунктом 4.1. якого сторони погодили, що вартість послуг узгоджується сторонами у заявці на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками до цього Договору; заявку на надання юридичної допомоги за №1456 від 10.10.2025 року, з якої вбачається, що ТОВ «Коллект центр» та адвокатське об`єднання «Лігал Ассістанс» погодили надання правових послуг по супроводу примусового стягнення заборгованості з [PERSON] на суму 13 000,00 грн; витяг з акту №15 про надання юридичної допомоги від 31.10.2025, підписаний керуючим партнером адвокатського об`єднання «Лігал Ассістанс» Бурдюг Т.В. та директором ТОВ «Коллект центр», згідно з яким адвокатським об`єднанням було надано ТОВ «Коллект центр» правову допомогу на загальну суму 13000 грн. Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 року у справі № 910/15357/17, додатковій постанові від 05.09.2019 року у справі №826/841/17 зазначив, що суд може зменшити суму судових витрат не тільки за клопотанням іншої сторони судового провадження, а і самостійно з посиланням на приписи процесуального законодавства та практику Європейського суду з прав людини. У постанові № 908/2702/21 від 12.01.2023 року Верховний Суд також зазначає, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд: 1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору не повинен бути не пропорційним до предмета спору. Суд із врахуванням конкретних обставин, зокрема і ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у його постанові від 02 червня 2022 року у справі № 873/108/20 (подібний у постанові від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17), відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Тобто, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, пункт 107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21, пункт 7.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно витягу з акту №15 про надання юридичної допомоги від 31.10.2025, підписаного керуючим партнером адвокатського об`єднання «Лігал Ассістанс» Бурдюг Т.В. та директором ТОВ «Коллект центр» вбачається, що сторони Договору про надання правової допомоги від 01.07.2024 погодили вартість наданих послуг, яка становить 13000 грн. Поруч з цим, на переконання суду вказані позивачем види послуг мають необґрунтовано завищену вартість, тобто вбачається неспівмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу складності справи, розгляд якої проводився у порядку спрощеного позовного провадження, оскільки віднесена до категорії малозначних справ. Таким чином, виходячи із встановленої реальності участі адвоката та її необхідності, а також із врахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд приходить до висновку за необхідне зменшити розмір заявлених представником позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13000,00 грн до 4000,00 гривень, оскільки на думку суду, виходячи із складності даної справи, саме такий розмір витрат правової допомоги є необхідним і неминучим для позивача. Водночас, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги те, що позов задоволено частково, а саме на 52,72 %, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору в розмірі 1277,08 грн. (2422,40/100%х52,72%), пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: partial