Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

23 жовтня 2025 року [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, щозгідно витягу про державну реєстрацію прав № 33561542 від 22.03.2012 року [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] . Вказане також підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 448280034 від 17.10.2025 року. Так, наразі, у квартирі [ADDRESS] , згідно інформації наданої відділом реєстрації місця проживання Ужгородської міської ради, значиться зареєстрованими двоє осіб: -[PERSON] [INFO] ; -[PERSON] , [INFO] ; На даний час відповідач вже тривалий період перебуває за межами території України, у зв`язку з чим не може самостійно знятися з реєстрації з будинку, де раніше він проживав. відповідач, з його слів, не зацікавлений повертатися на територію України, постійно проживає на території Європейського Союзу (починаючи з 2014 року), веде там трудову діяльність, отримує доходи (копія закордонного паспорта Відповідача з відмітками про перетин кордону додається) Для Позивача реєстрація Відповідача у належній їй квартирі створює суттєві труднощі, в першу чергу у зв`язку з неможливістю оформлення субсидій для оплати житлово-комунальних послуг, та створює додаткове навантаження при обрахунку деяких комунальних платежів, які визначаються відповідно до кількості зареєстрованих у будинку осіб. Факт не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] , також підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації, який підписано сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та засвідчено заступником директора ТОВ «Керуюча компанія «Сервіс-плюс». Представник позивача зазначає, відповідач більше десяти років за місцем реєстрації не проживає, житлом не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, беручи до уваги, що немає поважних причин відсутності відповідача за адресою його реєстрації, наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, позов, про втрату відповідачем права користування житлом, є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, та підлягає повному задоволенню. Ухвалою суду від 01 грудня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання 05 лютого 2025 року: - позивач та його представник не з`явилися, разом з тим адвокат подав клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. - відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином. Разом з тим від відповідача надійшла заява згідно якої останній проживає в Республіці Нідерланди в м.Амстердам, проти задоволення позовних вимог не заперечує. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи: Згідно витягу про державну реєстрацію прав № 33561542 від 22.03.2012 року [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] . Вказане також підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 448280034 від 17.10.2025 року. Так, наразі, у квартирі [ADDRESS] , згідно інформації наданої відділом реєстрації місця проживання Ужгородської міської ради, значиться зареєстрованими двоє осіб: -[PERSON] [INFO] ; -[PERSON] , [INFO] ; Для Позивача реєстрація Відповідача у належній їй квартирі створює суттєві труднощі, в першу чергу у зв`язку з неможливістю оформлення субсидій для оплати житлово-комунальних послуг, та створює додаткове навантаження при обрахунку деяких комунальних платежів, які визначаються відповідно до кількості зареєстрованих у будинку осіб. Факт не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] , також підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації, який підписано сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та засвідчено заступником директора ТОВ «Керуюча компанія «Сервіс-плюс». Відповідач жодним чином в утриманні будинку, оплаті комунальних послуг участі не приймає, оскільки фактично не проживає з 2010 року. Вказаний факт також визнаний відповідачем у поданій ним заяві. Позиція суду та оцінка доводів учасників справи: Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 317 ЦК України встановлено, що власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається своїм майном. Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Положеннями статей 379, 382 ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п.34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Окрім цього, згідно ст. 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як убачається з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження №14-181цс18). У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц(провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Суд також враховує вимоги позивача про визнання припиненим права відповідача на користування житловим приміщенням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вважає, що припинення права користування відповідачем спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідачі тривалий час не проживають з позивачкою у квартирі, не беруть участі в її утриманні, які були підставою для їх вселення в квартиру. Разом із тим, встановивши, що права позивача порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власника житлового приміщення, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 4 ЦПК України). Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 12 ЦПК України). Таким чином, судом установлено, що інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідача у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Дана правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17 провадження № 14-64цс20. Зважаючи на вказані норми закону, та те, що відповідачем було визнано позовні вимоги в повному обсязі, позовні вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають до задоволення.Відповідно до ч.5 ст.263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, повинні відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розподіл судових витрат між сторонами: Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.. На підставі викладеного,

Outcome: approved