Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

Позивач звернувся у серпні 2025 року до суду з позовом до [INFO] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про стягнення з Державного бюджету безпідставно набутих коштів у сумі 17000грн. сплаченого штрафу згідно постанови №1202/24 від 26.11.2024 року по справі про адмінправопорушення за ч.3 ст.210-1 КупАП, стягнення судового збору. Позов обґрунтував тим, що 26.11.2024 року [INFO] було складено постанову №1202/24, згідно якої позивача визнано винним у скоєнні адмінправопорушення передбаченого ч.3 ст.210-1 КупАП та накладено адміністративне стягнення у розмірі 17 000 грн.. Дану постанову про адмінправопорушення [PERSON] оскаржив у судовому порядку і під час розгляду справи №346/6549/24 було ним оплачено 10.12.2024 року накладене стягнення у розмірі 17 000 грн.. рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05.03.2025 року позов задоволено, а постанову №1202/24 від 26.11.2024 року скасовано. Позивач звернувся із заявою до Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про повернення оплачених коштів, але 10.06.2025 року йому було відмовлено, оскільки відсутнє електронне подання відповідного контролюючого органу. Звернувшись до відповідача, 26.07.2025 року йому також було відмовлено з посиланням на те, що судове рішення від 05.03.2025 року не зобов`язує повернення таких коштів. 11.09.2025 року третя особа надала письмові пояснення, в якому вимоги позову заперечуються, так як стягнення коштів з Державного бюджету регулюється Порядком №787 за електронним поданням відповідного оргнану, що контролюють справляння надходжень до бюджету (ТЦК та СП) та ст.45 БК України, а тому повернення коштів, які надійшли згідно платіжної інструкції №122 від 10.12.2024р. за кодом класифікації 21081100 адмінштрафи та інші санкції за рішенням ДКС України не передбачено, як і не було вирішено таке повернення за судовим рішенням у справі №346/6549/24. 19.09.2025 року надійшов відзив на позов, в якому вказано, що відповідач не є отримувачем таких коштів, а лише контролює їх надходження. Стягнення сплаченого штрафу на підставі ст.1212 ЦК України призведе до витрат з бюджету за іншою програмою, тому слді застосовувати ст.45 БК України та Порядок №787. Окрім того, позивачем штраф сплачено добровільно та на виконання діючої на той час постанови, жодної помилковості чи безпідставності в оплаті з його боку не було допущено. Слід врахувати і принцип добросовісності поведінки позивача, який самостійно визначив потребу в оплаті, не зважаючи на оскарження постанови в суді. Позивач у судових засіданнях позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити з підстав зазначених у позові та наданих пояснень. Представник відповідача 1 у судових засіданнях в режимі ВКЗ позовні вимоги не визнала, просила в позові відмовити за недоведеністю. Відповідач 2 в судові засідання не з`явився, відзив на позов не подавав, однак на виконання ухвали суду надав 11.03.2025р. витребувані судом докази. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.11.2024 року [INFO] було складено постанову №1202/24, згідно якої позивача визнано винним у скоєнні адмінправопорушення передбаченого ч.3 ст.210-1 КупАП та накладено адміністративне стягнення у розмірі 17 000грн.. Дану постанову про адмінправопорушення [PERSON] оскаржив у судовому порядку і під час розгляду справи №346/6549/24 було ним оплачено 10.12.2024 року накладене стягнення у розмірі 17 000 грн.. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05.03.2025 року позов задоволено, а постанову №1202/24 від 26.11.2024 року скасовано, адмінпровадження закрито та вирішено питання витрат судового збору. Відповідно до ч.4ст.82 ЦПК Україниобставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач звернувся із заявою до Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про повернення оплачених коштів, але 10.06.2025 року йому було відмовлено, оскільки відсутнє електронне подання відповідного контролюючого органу для повернення вказаних коштів. Позивач звернувся до [INFO] з цим же питанням, однак 26.07.2025 року йому також було відмовлено з посиланням на те, що судове рішення від 05.03.2025 року не зобов`язує повернення таких коштів. Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положенняглави 83 Цивільного кодексу Українизастосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Отже, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбаченихст. 11 ЦК України). Позивач обґрунтував вимогу про стягнення суми сплаченого ним адміністративного штрафу тим, що суд в адміністративній справі скасував постанову про застосування цього штрафу та закрив провадження. Відповідач та третя особа заперечуючи вимоги зазначила, що Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій покупцям (споживачам) за рахунок сплачених до державного бюджету сум штрафних (фінансових) санкцій, застосованих такими органами за наслідками проведеної перевірки за зверненням або скаргою покупця (споживача) про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій (частина друга ст. 45 БК України). Повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету (пункт 5 розділу І Порядку № 787). Однак такі доводи відповідача та третьої особи відхиляються. Так, сплачена до Державного бюджету України суму адміністративного штрафу після того, як підстава такого перерахування відпала (зокрема у разі скасування адміністративним судом постанови про застосування такого штрафу), суд може стягнути на користь платника згідно зі ст. 1212 ЦК України як таку, що утримується у бюджеті без достатньої правової підстави, враховуючи таке. У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (ч.ч. 1,2ст. 326 ЦК України). Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2ст. 2 ЦК України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч.1ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ч. 1ст. 170 ЦК України). Суму штрафу, перераховану до бюджету на підставі постанови про застосування такого стягнення, яку надалі адміністративний суд визнав протиправною та скасував, можна стягнути на користь платника згідно зі ст. 1212 ЦК України як безпідставно утримувану. На такі правовідносини не поширюються приписи ЦК України про відшкодування шкоди та Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до Державного та місцевих бюджетів України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 3 вересня 2013 року № 787. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду постановою від 8 серпня 2023 року у справі № 910/5880/21 (провадження № 12-36гс22). ВП ВС зауважила, що на момент сплати товариством адміністративно-господарського штрафу була юридична підстава для такого платежу чинна постанова про застосування штрафу та відкрите виконавче провадження. Тому не можна вважати, що товариство сплатило кошти помилково. Також з огляду на обставини справи немає підстав вважати, що воно сплатило штраф надміру, тобто в розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові. Надалі з огляду на набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду про визнання протиправною та скасування такої постанови відповідна юридична підстава відпала. Порядок № 787 застосовний до випадків повернення помилково чи надміру зарахованих коштів до бюджету. Оскільки сума адміністративно-господарського штрафу, яку товариство внесло до бюджету, не є помилково чи надміру зарахованою, Порядок № 787 на спірні правовідносини не поширюється. Також немає підстав застосовувати до спірних правовідносин приписи ЦК України про відшкодування шкоди. На ці правовідносини поширюються приписи ст. 1212 ЦК України. Отже, держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (ст. 174 ЦК України). З огляду на наведені приписи, а також ураховуючи те, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарського штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодомкласифікації доходів бюджету. Звідси, відповідач визначений вірно, а заперечення щодо цього суд відхиляє. У випадках, встановленихКонституцією Українита законом, особа має право звернутися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (ч. 2ст. 17 ЦК України). Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду (абз. 2 ч. 3ст.17 ЦК України). Суд звертає увагу у даній цивільній справі на те, що на момент сплати позивачем адміністративного штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова про застосування штрафу. Тому не можна вважати, що позивач сплатив кошти помилково. Так само з огляду на обставини справи немає підстав вважати, що він сплатив штраф надміру, тобто у розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові. Надалі з огляду на набрання законної сили судовим рішенням суду про скасування постанови та закриття провадження у справі відповідна юридична підстава відпала. Суд вважає, що після скасування судом постанови про застосування штрафу платник згідно зіст. 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (окрім вищезазначеної постанови ВП ВС, постанови: від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109)). За змістом глав 82 і 83ЦК Українидля деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних, - так би мовити, приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях, тоді як для кондикційних зобов`язань вина не має значення, бо суттєвим є неправомірність набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки те майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість останнього (постанова у Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (пункти 45-46)). Інакше кажучи, у деліктних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно, а інша його не набуває, тоді як у кондикційних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно унаслідок того, що інша сторона його набуває, зокрема утримує в себе. Суд зазначає,що кошти слід стягнути на користь позивача саме з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16. Згідно з цим висновком законодавство не передбачає необхідності зазначення суб`єкта виконання судового рішення (органу, через який треба перераховувати кошти), номера чи виду рахунку, з якого їх слід стягнути (списати). Такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення порушеного права позивача та є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, які мають бути врегульовані у нормативних актах, а не у резолютивній частині рішення (пункти 6.21, 7.1, 7.2 відповідної постанови). Оскільки доказів повернення позивачу грошових коштів в розмірі 17 000 грн. матеріали справи не містять, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд,

Outcome: approved