Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

04.09.2025 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, у якій позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 155 199,70 грн та судовий збір по справі у розмірі 2 422,40 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14.03.2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір №К2Н7GК00260010, за умовами Кредитного договору Позивач зобов`язався надати відповідачу кредит в розмірі 288000,00 доларів США на купівлю нерухомості та 66240,00 доларів США на сплату майбутніх страхових платежів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та 0,49% щомісячної винагороди від суми виданого кредиту з кінцевим терміном повернення - 12.03.2027 року. У той же день, 14.03.2007 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором були укладені Договори поруки з [PERSON] та ПП «Вортекс». Проте, [PERSON] зі свого боку порушила грошове зобов`язання передбачене Кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість по кредиту. Окрім цього, поручителі також не виконали свої зобов`язання з погашення боргу по кредиту, передбачені Договорами поруки. У зв`язку з порушенням відповідачами, зобов`язань 25.02.2010 року Святошинським районним судом м. Києва ухвалено рішення у справі № 2-166/10, за яким позовні вимоги ЗАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] [PERSON] та ПП «Вортекс» задоволено, та стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 261225, 04 грн, 1700,00 грн. суми судового збору, та 30,00 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи. Так, з моменту ухвалення рішення Святошинським районним судом м. Києва, тобто, починаючи з 25.02.2010 року частково була погашена кредитна заборгованість в розмірі 8939,31 грн. що підтверджується випискою по рахунку. Проте, дотепер відповідне рішення суду залишається не виконаним у повному обсязі, а відтак цілком логічним та вірним є висновок, що має місце прострочення виконання відповідачем грошового зобов?язання, підтвердженого рішенням суду від 25.02.2010 р. №2-166/10, яке триває досі. Залишок непогашеної суми заборгованості по кредиту становить 252284,74 грн., враховуючи що за період з 25.02.2010 року і до моменту звернення з цим позовом було погашено 8 939,31 грн. Отже, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідачів солідарно трьох процентів річних та інфляційних втрат за невиконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25.02.2010 року за період з 02.04.2017 р. по 23.02.2022 р., що загалом складає 155 199,70 грн. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 вересня 2025 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву. Позивачу направлялася копія ухвали про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. Відповідачам направлялася копія ухвали суду про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. 15.10.2025 року від представника відповідача по справі, діючої в інтересах [PERSON] , надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що позивач реалізував своє право на захист шляхом звернення до суду ще у 2010 році, у наданому позивачем розрахунку наявні арифметичні помилки, які свідчать про необґрунтованість заявленого позову, зокрема, за період з 02.04.2017 по 12.04.2017 при сумі боргу 253 540,40 грн. правильний розрахунок становить 229,23 грн., тоді як у позивача зазначено 11 229,23 грн. Аналогічна помилка наявна у наступних двох періодах: за період з 13.04.2017 по 13.05.2017 правильне значення становить 644,94 грн. замість 31 644,94 грн., а за період з 14.05.2017 по 20.06.2017 - 789,26 грн. замість 38 789,26 грн. Тобто в трьох перших відрізках часу розрахунок завищено у 100 разів. Отже, загальний висновок полягає в тому, що заявлена до стягнення сума 3 % річних є завищеною та не підтверджується належними розрахунками. Реально обґрунтована сума 3 % річних становить орієнтовно 29 000 грн. замість заявлених понад 37 000 грн. Таким чином, наявні істотні арифметичні помилки у фінансових розрахунках, що мають безпосередній вплив на розмір заявлених вимог, а отже, такі вимоги не можуть бути задоволені у повному обсязі. Такожвимога позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних має бути перевірена судом на предмет дотримання позовної давності, оскільки з моменту відкриття виконавчого провадження у 2011 році кредитор отримав реальну можливість примусового виконання рішення суду і, відповідно, довідався про факт невиконання грошового зобов`язання боржником. З цього моменту у кредитора виникло право на звернення з вимогами про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України (інфляційні втрати та 3 % річних). 21.10.2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якому зазначив, що оскільки позивач, як кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум передбачених ст. 625 ЦК України, у тому числі, за останні три роки до моменту пред`явлення позову. А тому, твердження представника відповідача про відсутність підстав для нарахування інфляційних втрат та 3% річних у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму кредитної заборгованості спростовується вище викладеними обставинами та відповідною судовою практикою. Окрім цього, Банк звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 02 квітня 2017 року по 01 квітня 2024 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову. Також представник позивача не погоджується і твердженням відповідача про невірність здійснених банком розрахунків, до прикладу, [PERSON] зазначає, що за період з 02.04.2017 по 12.04.2017 при сумі боргу 253 540,40 грн. Банк нібито нарахував 11 229,23 грн. замість 229,23 грн. Однак це не відповідає дійсності, оскільки розрахунок 3% річних містить в собі три колонки, друга з яких це кількість днів, за який здійснено розрахунок, а третя колонка безпосередньо нарахована сума 3 % річних. З незрозумілих підстав, відповідач значення другої та третьої колонок розрахунку об`єднав як розмір 3% річних. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 14.03.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №К2Н7GК00260010 згідно якого, банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 288000,00 доларів США на купівлю нерухомості та 66240,00 доларів США на сплату майбутніх страхових платежів, а відповідач зобов?язалася сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та 0,49% щомісячної винагороди від суми виданого кредиту з кінцевим терміном повернення - 12.03.2027 року. 14.03.2007 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладав договори поруки із [PERSON] та ПП «Вортекс», які відповідно до умов договорів поруки зобов?язалися відповідати перед кредитором за виконання умов кредитного договору у тому х обсязі, що і позичальник , включаючи оплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів. 25.02.2010 року рішенням Святошинським районним судом м. Києва по справі №2-166/10 позовні вимоги ЗАТ КБ «Приват Банк» задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] та ПП «Віртекс», солідарно на користь ЗАТ КБ «Приват Банк», заборгованість за кредитним договором в розмірі 261225 (двісті шістдесят одна тисяча двісті двадцять п?ять) грн 04 коп., 1700 грн. суми судового збору та 30 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З моменту ухвалення рішення Святошинським районним судом м. Києва, тобто, починаючи з 25 лютого 2010 року частково була погашена кредитна заборгованість в розмірі 8939.31 грн. що підтверджується випискою по рахунку, а саме: 15.04.2010 - 435 USD, що за курсом НБУ еквівалентно 3447.94 грн. 10.06.2010 - 324 USD, що за курсом НБУ еквівалентно 2565.46 грн. 26.06.2012 - 3.26 USD, що за курсом НБУ еквівалентно 26.04 грн. 22.09.2016 -6.46 USD, що за курсом НБУ еквівалентно 171.40 грн. 13.10.2016 - 6.48 USD, що за курсом НБУ еквівалентно 167.18 грн. 16.11.2016 - 6.13 USD, що за курсом НБУ еквівалентно 159.44 грн. 07.12.2016 - 6.24 USD, що за курсом НБУ еквівалентно 162.80 грн. 12.01.2017 - 5.89 USD, що за курсом НБУ еквівалентно 159.68 грн. 17.02.2017 - 15.23 USD, що за курсом НБУ еквівалентно 410.91 грн. 16.03.2017 - 15.40 USD, що за курсом НБУ еквівалентно 413.95 грн. 12.04.2017 - 15.54 USD, що за курсом НБУ еквівалентно 417.87 грн. 13.05.2017- 15.83 USD, що за курсом НБУ еквівалентно 419.02 грн. 20.06.2017 - 16.05 USD, що за курсом НБУ еквівалентно 417.62 грн. Як зазначає позивач і вказане твердження не спростовано відповідачами, рішення суду дотепер не виконано, а залишок непогашеної суми заборгованості по кредиту становить 252 284,74 грн., враховуючи що за період з 25.02.2010 року і до моменту звернення з цим позовом було погашено 8 939,31 грн. Отже, відповідно до розрахунку інфляційних втрат та 3% річних за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 рік становить сума інфляційного збільшення 118 119,64 грн та 3% річних 37 080,06 грн, що загалом становить 155 199,70 грн. Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Предметом позову у справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а саме грошових коштів, стягнутих на підставі судового рішення. Згідно висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 01.06.2021 року по справі №910/9544/19 невиконання боржником грошового зобов?язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового кредиту, зобов`язання до моменту його усунення. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом статей 610, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд зазначає, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23). Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), на яку посилався представник позивача в позовній заяві. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 753/1527/22 (провадження № 61-9430св23), в якій зазначено, що Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року по справі № 757/44680/15-ц здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що: 1) натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; 2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; 3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. В указаній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку за сплином позовної давності. Разом з тим, у цій справі, яка перебуває на розгляді основна вимога кредитора захищена судовим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25.02.2010 року по справі №2-166/10 яке набрало законної сили 10.03.2010 року, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Оскільки кредитор отримав захист в судовому порядку, і підстав вважати, що у спірних правовідносинах існує натуральне зобов`язання немає. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Щодо заявленої представником відповідача вимоги про застосування позовної давності, слід зазнаичти наступне. Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України). Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову. Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними. За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22). Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року. Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер. Підсумовуючи вищевказане суд зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не спливла, то перебіг цього строку є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану). За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим. Відтак доводи представника відповідача про безпідставність нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних протягом зазначеного періоду спростовуються викладеними висновками. Судом перевірено правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості 3% річних та інфляційних втрат, який суд вважає вірним. Таким чином з відповідачів за період з 02.04.2017 року по 23.02.2022 рік підлягає солідарному стягненню заборгованість у розмірі 155 199,64 грн, що складається з: 118 119,64 грн - інфляційних втрат, 37 080,06 грн. - 3% річних. У зв?язку із чим, позовні вимоги відлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 422,40 грн., у зв`язку з документальним підтвердженням їх понесення. На підставі викладеного, ст.ст. 11, 525, 526, 598, 599, 610-612, 625, 1049, 1054 ЦК України; ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved