Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

16.12.2025 позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором №3587408339-356458 про надання коштів у позику від 30.05.2021 в розмірі 15390,00 грн, яка складається з тіла кредиту 4500 грн, процентів 10890,00 грн, посилаючись на те, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав. Ухвалою судді Заставнівського районного суду Чернівецької області від 18.12.2025 року відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, витребувано в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» докази. 30.12.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому заперечуючи проти позов просив відмовити в його задоволенні з підстав: - відсутності в матеріалах справи кредитного договору з підписом відповідача, адже в справі наявна лише роздруківка договору, яка не підписана ні власноручним ні цифровим підписом відповідача; - відсутності первинних бухгалтерських документів, зокрема меморіальних ордерів, заяв на видачу готівки, платіжних доручень, на підтвердження перерахування на рахунок відповідача грошових коштів, у зв`язку із відсутністю яких неможливо встановити отримання відповідачем від кредитодавця коштів, розмір заборгованості, періоди нарахування заборгованості; - понадстрокового нарахування заборгованості, що є порушенням ст.1048 ЦК України. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити та розглянути справу у відсутності представника, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач та його представник адвокат Сікорська І.С. в судове засідання не з`явилися, просили розглянути справу за їх відсутності. За таких обставин суд розглянув справу за відсутності сторін, при цьому фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, відзив, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 30.05.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кошельок» та [PERSON] був укладений кредитний договір №3587408339-356458, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 4500,00 грн (п.1.1 договору, р.3, паспорту кредиту), строком на 22 дні (п.2.1. договору, р.3, р.4 паспорту кредиту, п.1. графіку розрахунків), зі сплатою відсотків 2,00% на добу. Відповідно до п.2.4 договору кредит надається позичальнику, згідно його заявки, шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на рахунок, вказаний позичальником у заявці. Договір №3587408339-356458 від 30.05.2021, графік платежів до договору, паспорт споживчого кредиту підписані позичальником одноразовим ідентифікатором, який було йому надіслано позивачем на мобільний номер вказаний у заявці (а.с.10-15). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України). Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. (ст.1048 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Відповідно до ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.2 ст.639 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. В п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства (ч.7 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»). Із візуальної форми послідовності дій клієнта видно, що [PERSON] як позичальник за кредитним договором, ідентифікував себе в інформаційно-телекомунікаційній системі, надавши позивачу персональні дані (РНОКПП, номер телефону, адресу електронної пошти (а.с.35), що узгоджується з реквізитами позивальника [PERSON] , зазначеними у кредитному договорі №3587408339-356458 від 30.05.2021 (а.с.14 зв.). Відсутність електронних доказів генерації одноразового ідентифікатора за кредитним договором не може бути підставою для висновків про недостовірність певних даних в електронній формі та не ставить під сумнів достовірність електронного доказу. Пунктами 9.1., 9.5. кредитного договору №3587408339-356458 від 30.05.2021 визначено, що договір включає в себе і підтвердження ознайомлення, що цей договір є електронним документом, створеним і збереженим в Інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та перетвореним електронними засобами у візуальну форму. Сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та кредитодавцем в якості електронного підпису Позичальника буде використовуватись одноразовиий ідентифікатор, відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію». Отже, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Тому твердження відповідача про те, що спірний кредитний договір не підписаний ні власноручним ні цифровим підписом відповідача, суд відхиляє. З наведених обставин справи вбачається, що кредитний договір, на підставі якого позивачем заявлено про стягнення заборгованості, був укладений в електронній формі із застосуванням верифікації та наданням персональних даних відповідача. Виходячи з вищенаведених положень законодавства та встановлених обставин справи, вважаю, що наявними серед матеріалів справи доказами підтверджено укладання відповідачем кредитного договору саме у тій редакції, яка наявна серед матеріалів справи, оскільки вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу ним на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету на офіційному сайті позивача. Договір, укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем [PERSON] та позивачем не було б укладено. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 року у справі № 127/33824/19, від 20.06.2022 року у справі № 757/40396/20, від 04.12.2023 року у справі № 212/10457/21. Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20. Оскільки вказаний договір, який підписаний сторонами, є чинними, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, суд дійшов висновку про те, що між позивачем та відповідачем як позичальником, виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами, а відтак між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов вказаного кредитного договору. У відповідності до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позивачем виконано умови кредитного договору та перераховано 30.05.2021 о 10:18 годині відповідачу на картку [NUMBER] через платіжну систему ТОВ «ТАС ЛІНК» грошові кошти в сумі 4500,00 грн, що підтверджено повідомленням про здійснення платежу (а.с.20, 21). Крім того, з витребуваної судом за клопотанням сторони позивача інформації вбачається, що на ім`я [PERSON] в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було емітовано картку № [NUMBER] , на яку 30.05.2021 було зараховано грошові кошти в розмірі 4500,00 грн, що відповідає даті укладення договору №3587408339-356458 про надання коштів у позику від 30.05.2021, розміру наданого кредиту, визначеного п.1.1. кредитного договору. Однак, [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі не виконав. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором [PERSON] має непогашену заборгованість за кредитним договором № 3587408339-356458 від 30.05.2021 в розмірі 15390,00 грн, з яких: заборгованість за кредитом 4500,00 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом 10890,00 (а.с.16-17). Відповідач, всупереч вимогам ст.81 ЦПК України, наведений розрахунок не заперечив, власний розрахунок не провів, доказів його неправильності не надав. Крім того, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження погашення ним тіла кредиту або на спростування доводів представника позивача про наявність заборгованості по тілу кредиту саме у такому розмірі. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі №904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками. При цьому, як зазначено у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 року №913/618/21, у справі про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач. Між тим, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок (постанова Верховного Суду від 22 серпня 2023 року в справі №922/1280/22). Аналізуючи розрахунок заборгованості про процентах, на предмет відповідності розміру нарахованих процентів умовам кредитного договору, суд приходить до наступного. Як вбачається з кредитного договору №3587408339-356458 від 30.05.2021, сторони погодили, що кредитні кошти надаються [PERSON] в сумі 4500,00 грн (п.1.1.) на строк 22 доби (п.2.1.), тобто до 20.06.2021. Вказане, окрім того, підтверджується паспортом кредиту та графіком платежів, які є додатками до Договору. Також сторони погодили, що встановлений в п.2.1. строк Лояльного періоду може бути продовжений позичальником шляхом оплати протягом Лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих процентів за користування кредитом (п.2.2.). Відповідно до п.2.3. кредитного договору позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом до закінчення строку, визначеного п.2.1. договору. Наведені умови кредитного договору узгоджуються з положеннями цивільного законодавства щодо нарахування процентів за користування кредитними коштами в межах строку кредитування, зокрема, відповідають положенням ст.ст.1048-1050 ЦК України. Після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. У разі понадстрокового користування боржником кредитними коштами інтереси кредитодавця забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Водночас, як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.16-17) проценти за користування кредитними коштами за кредитним договором №3587408339-356458 від 30.05.2021 нараховувалися не 22 доби до 20.06.2021, як то визначено п.2.1. договору, графіком розрахунків, а до 18.09.2021, при тому, що умови п.2.2. договору щодо продовження строку кредитування за умови сплати позичальником всіх процентів за користування кредитом протягом 22 днів Лояльного періоду, [PERSON] виконані не були. Фактично, позивач в односторонньому порядку продовжив строк дії договору до 18.09.2021, що не тільки не передбачено умовами кредитного договору, а ще й всупереч п.2.2. кредитного договору. Пунктами 3.5. 3.7. договору сторони погодили, що у випадку продовження користування кредитними коштами після закінчення Лояльного періоду (п.2.1.), зобов`язання прожовуються на весь період користування кредитними коштами і це є відкладальною обставиною в розумінні ст.212 ЦК України, що має наслідком продовження строку користування кредитом але не більше як на 90 днів. Проте наведені умови кредитного договору суперечать п.2.1., 2.2. кредитного договору, якими чітко визначено строк кредитування 22 доби, умови продовження строку кредитування шляхом активних дій позичальника у виді сплати всіх процентів, нарахованих за користування кредитом, тобто за 22 дні. Як зазначалося, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст.526 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (т.610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України). Прострочення виконання зобов`язання забезпечується спеціальною мірою відповідальності відповідно до положень ч.2 ст.625 ЦК України і діє до повного виконання грошового зобов`язання, і не є відкладальною умовою, в розумінні ст.212 ЦК України. Отже, ТОВ «Кошельок» не мало права нараховувати проценти за користування кредитом понад строк кредитування визначений у п.2.1 договору, без дотримання умов, визначених п.2.2. Згідно з викладеним Великою Палатою Верховного Суду правовим висновком у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц. Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду у справі №910/4518/16 від 05.04.2023, сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Відтак, для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Крім того, зазначення в кредитному договорі двох різних строків кредитування та процентних ставок призвело до неясності такої умови договору, як строк кредитування, що в даному випадку слід тлумачити проти того, хто їх написав (Contra proferentem), а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення нарахованих відсотків за кредитним договором після закінчення строку дії кредитного договору. Згідно із ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК). Належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення позичальником дій, які б підтверджували його свідомий намір пролонгації зобов`язання за договором про споживчий кредит, позивачем не надано. Отже як убачається з наданих доказів, позичальник має сплачувати кредитодавцю визначені у Договорі відсотки за користування кредитом, відповідно до умов укладеного Кредитного договору з урахуванням визначеного строку дії кредитування. Суд дійшов висновку, що сторони спірного договору позики погодили строк кредитування 22 доби. Отже, проценти за користування позикою можуть бути нараховані лише в межах погодженого сторонами строку кредитування (22 дні), тобто строку, на який були надані кошти. Розмір заборгованості відповідача за процентами, нарахованими за 22 дні за ставкою 2,00 %, становить 1980,00 грн (4500,00 грн х 2,00 % х 22 дні). Враховуючи вищевикладене, нарахування процентів за кредитним договором після спливу 22 діб кредитування, тобто після 20.06.2021 не відповідає на умовам кредитного договору, вимогам чинного законодавства, а отже є необґрунтованим. За таких обставин, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» підлягають задоволенню частково, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №3587408339-356458 від 30.05.2021 року в сумі 6480,00 грн, яка складається із тіла кредиту в сумі 4500,00 грн та заборгованості за процентами в межах строку кредитування в сумі 1980,00 грн, оскільки відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконав. В задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими поза межами строку позики, належить відмовити. Вирішуючи питання про судові витрати суд керується наступним. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.4 ст.141 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження витрат по сплаті судового збору позивачем надано платіжну інструкцію кредитового переказу коштів №4455 від 02.12.2025 на суму 2422,40 грн (а.с.40). На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правничої (правової) допомоги від 12.02.2025 (а. с. 33); додаток до договору про надання правової допомоги від 12.02.2025, згідно з яким витрати позивача на правничу допомогу складають 10000,00 грн (а.с.34), а відповідачем договір про надання правої допомоги від 19.12.2025, додаток №1 до договору про надання правової допомоги від 19.12.2025, акт приймання-передачі до договору про надання правової допомоги від 30.12.2025, платіжну інструкцію №Т7М9-71НМ-ЕХХА-4ТВ8 від 21.12.2025 на суму 5775,00 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16. Враховуючи, що позов задоволено на 42,10%, то з відповідача на користь позивача частковому стягненню підлягають і судові витрати, а саме витрати на правову допомогу у сумі 4210,00 грн (42,10%*10000=4210,00), витрати по сплаті судового збору в розмірі 1019,83 грн (2422,40*42,10%=1019,83), тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Крім того, у зв`язку з частковим задоволення позову з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати відповідача на правову допомогу у сумі 3343,72 грн (57,90%*5775=3343,72). На підставі ч.10 ст.141 ЦПК України, зобов`язати відповідача, сплатити позивачу різницю між судовими витратами, які сторони понесли у зв`язку з розглядом справи, у вигляді витрат по сплаті судового збору в розмірі 1019,83 грн. витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 866,28 грн.

Outcome: partial