Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

1.Суть позовної заяви 1.1.20 жовтня 2025 року представниця [PERSON] ( [PERSON] , позивачка) адвокат Брона Мар`яна Василівна (Брона М.А., представниця позивачки) подала до суду позовну заяву до [PERSON] ( [PERSON] , відповідач) про стягнення компенсації за вартість частки квартири. 1.2.Позов обґрунтовувався тим, що [INFO] помер [PERSON] , спадкоємцями першої черги за законом є його дружина [PERSON] та діти [PERSON] і [PERSON] . Стверджувала, що після смерті [PERSON] позивачці стало відомо, що до складу спадкового майна не увійшла квартира [ADDRESS] , яку [PERSON] та [PERSON] придбали спільно. Власником квартири, як виявилось, є відповідач, який є онуком померлого [PERSON] та отримав право власності на квартиру на підставі договору дарування від 25 січня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Німак М.О. Договір дарування був укладений за тиждень до реєстрації шлюбу між позивачкою та [PERSON] . Позивачка вважала, що спірна квартира на момент її відчуження була спільним майном подружжя [PERSON] , вибула з її володіння без її волі, а тому звернулась до суду. 1.3.Також зазначила, що з 2013 року по день смерті [PERSON] [INFO] , [PERSON] та [PERSON] спільно проживали однією сім`єю у будинку по [ADDRESS] . Однак з початку фактичного проживання однією сім`єю [PERSON] перебував у попередньому шлюбі. Рішення про розірвання його попереднього шлюбу набрало законної сили 20 липня 2015 року. Позивачка тому вважає за можливе встановити факт її спільного проживання з [PERSON] з 21 липня 2015 року. Факт цього, на думку сторони позивачки, підтверджується світлинами, долученими до позовної заяви; виписками про лікування [PERSON] , де позивачка вказана як супроводжуюча; відомостями про спільний перетин кордону з 18 листопада 2018 року; довідкою від сімейного лікаря; довідкою про сплату членських внесків [PERSON] за [PERSON] у громадській організації «Лікарняна каса Львівської залізниці»; копіями КТ обстежень. Окремої вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю за період з 21 липня 2015 року не заявляла. 1.4.Щодо належності спірної квартири на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] вказала на те, що 2 квітня 2013 року між [PERSON] та ПАТ «Ірокс» укладено договір №050/9 та 50/9 купівлі-продажу майнових прав. Вони спільно вкладали кошти у фінансування будівництва квартири як у житло, яке мало стати їх спільним житлом у майбутньому. За час спільного проживання [PERSON] працював, а [PERSON] продовжує працювати у АТ «Укрзалізниця». 20 лютого 2018 року ПАТ «Ірокс» видало довідку про те, що [PERSON] сплатив 100% вартості об`єкта фінансування, вони підписали акт приймання-передачі житлових приміщень. 26 лютого 2018 року державним реєстратором зареєстровано право власності на спірну квартиру за [PERSON] . Вказала на те, що після набуття права власності [PERSON] та [PERSON] проводили спільно ремонтні роботи у квартирі господарським способом та несли усі витрати, пов`язані з платою комунальних послуг до травня 2024 року включно. Однак у квартирі цій подружжя не проживало у зв`язку з хворобою [PERSON] та неможливістю переїзду з с.Рудно. Те, що квартира вибула з її володіння, позивачці не було відомо. 1.5.Представниця позивачки зазначила у позовній заяві, що позивачка не вважає за необхідне звертатись до суду з вимогою про визнання недійсним договору дарування, укладеного без її відома та згоди, чи з вимогою про визнання за нею права власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] , а вважає, що ефективним способом захисту її порушеного права буде вимога про стягнення з відповідача компенсації вартості 1/2 частки квартири. 1.6.Просила суд стягнути з відповідача на користь позивачки 2 329 100 грн компенсації вартості частки квартири [ADDRESS] , а також судові витрати: 6 000 грн витрат, пов`язаних з проведенням судової експертизи щодо вартості майна, 60 000 грн витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, та 15 140 грн витрат, пов`язаних з оплатою судового збору. 2.Процесуальні рішення у справі 2.1.22 жовтня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання. 2.2.Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 22 жовтня 2025 року забезпечено позов, - накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . 2.3.Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 19 листопада 2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача про застосування зустрічного забезпечення відмовлено. 2.4.Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 26 листопада 2025 року витребувано докази у приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Німак Марії Орестівни копію згоди [PERSON] , засвідченої 20 січня 2023 року за реєстровим номером 26, яка була використана при посвідченні договору дарування квартири [ADDRESS] . 2.5.Цією ж ухвалою суду залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] . 2.6.Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 20 січня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 3.Позиції учасників справи 3.1.Відзив на позов (а.с.121-129). 3.1.1.14 листопада 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позов. Представник відповідача зазначив, що між позивачкою та іншими спадкоємцями був спадковий спір у провадженні Залізничного районного суду м.Львова, де вона, як позивач, визначила перелік майна, який вважала таким, що підлягає спадкуванню після смерті [PERSON] . І саме такий перелік майна вона й визначила у своїй заяві про прийняття спадщини за законом від 05 лютого 2025 року. Зі змісту цієї ж позовної заяви слідує, що вона мала намір саме успадкувати частку у квартирі [ADDRESS] , яку раніше не включала до спадкової маси, як спадкоємиця за законом, а не розділити майно подружжя. При цьому, посилання позивачки на ту обставину, що квартира придбана за спільні кошти та за час їхнього проживання не підтверджені жодними доказами. 3.1.2.Представник відповідача вказав на те, що [PERSON] перебував до липня 2015 року у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (бабцею відповідача). Договір купівлі-продажу майнових прав було укладено 02 квітня 2013 року, під час цього шлюбу, частково за спільні кошти подружжя, частково за кошти [PERSON] . 3.1.3.26 лютого 2018 року [PERSON] лише зареєстрував право власності на спірну квартиру, тобто отримав визнання факту набуття права власності на квартиру, проте набув майнові права на неї ще у шлюбі з [PERSON] . При цьому [PERSON] не заперечувала проти реєстрації права власності лише на [PERSON] , адже саме з ним було укладено договір купівлі-продажу майнових прав, а колишнє подружжя, ще перебуваючи у шлюбі, домовилось, що цю квартиру подарують спільному внукові [PERSON] до його повноліття, адже він був першим онуком, улюбленим у діда, названим на його ж честь. Колишнє подружжя дотрималось своєї обіцянки та спільно подарувало квартиру, адже у договорі дарування, п.4, зазначено, що дружина [PERSON] надала свою згоду на дарування квартири, що підтвердила нотаріально посвідченою заявою. Отже, на думку представника відповідача, презумпція спільності майна подружжя [PERSON] та [PERSON] на спірну квартиру не спростована позивачем. 3.1.4.Також звернув увагу, що будівельна компанія «Ірокс» відома низкою скандальних об`єктів у Львові, зокрема, і житловий будинок по [ADDRESS] , збудували з порушенням містобудівного законодавства. [PERSON] було вкрай важко добитися документів на квартиру у недобросовісного забудовника, який порушив умови договору і не здав будинок вчасно. Тому реєстрація права власності відбулась пізніше, аніж були виплачені кошти. При цьому, не всі мешканці будинку змогли зареєструвати своє право власності. 3.1.5.Щодо факту спільного проживання позивачки та [PERSON] з 21 липня 2015 року по 28 липня 2024 року, то представник відповідача стверджує, що з огляду на зміст долучених позивачкою доказів, можна зробити висновок, що такий факт міг би бути встановлений не раніше як з жовтня 2018 року та навіть для цього бракує доказів, зважаючи на відповідні правові позиції та практику Верховного Суду. 3.1.6.Просив відмовити у задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю. 3.2.Відповідь на відзив (а.с.146-155). 3.2.1.17 листопада 2025 року надійшла відповідь на відзив. Представниця позивачки зазначила, що твердження представника відповідача про те, що позивачка мала намір успадкувати частку у спірній квартирі [ADDRESS] як спадкоємиця за законом, а не розділити як майно подружжя, є цілком безпідставними, необґрунтованими та є виключно припущеннями представника відповідача, оскільки спірна квартира не увійшла до складу спадкового майна, а відтак щодо такого об`єкту нерухомого майна жодних заяв (заяву про видачу свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя чи заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом) нотаріусу позивачкою не подавалось та не могло бути подано в силу закону. 3.2.2.Щодо посилання представника відповідача на ту обставину, що спірна квартира [ADDRESS] належить до спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , то таке цілковито не узгоджується з вимогами діючого законодавства з огляду на таке. Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 10 липня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. У рішенні суду зазначено, що «понад чотири роки сторони разом не проживають та не підтримують подружніх стосунків, сім`я існує формально…». Рішення суду набрало законної сили 20 липня 2015 року та сторонами не оскаржувалось. Таким чином, на думку представниці позивачки, судовим рішенням було встановлено, що фактично з 2011 року [PERSON] та [PERSON] спільно не проживали. Ці обставини вважає преюдиційними для цієї справи про стягнення компенсації частки вартості квартири. 3.2.3.Оскільки представник відповідача посилався у відзиві на цивільну справу № 461/1651/25, що перебувала в провадженні Залізничного районного суду м.Львова, то представниця позивачки зауважила, що показовою є процесуальна поведінка [PERSON] у тій справі. У процесі розгляду судом справи та ознайомлення з матеріалами спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , було встановлено, що окрім спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] , [PERSON] , як колишня з подружжя, подала заяву до нотаріуса про видачу їй свідоцтва про право на частку у спільному майні подружжя, з огляду на що [PERSON] було подано в межах цивільної справи № 462/1651/25 заяву про зменшення розміру позовних вимог, яку вона обґрунтовувала зокрема тією обставиною, що фактичне припинення шлюбних відносин подружжя [PERSON] та [PERSON] відбулось у 2011 році, внаслідок чого розмір частки [PERSON] розраховувався позивачкою відповідно до періоду спільного проживання подружжя та вкладення у реконструкцію такого будинку спільних коштів. 3.2.4.В той же час, [PERSON] , будучи стороною у справі № 461/1651/25, жодних заперечень як щодо фактичного припинення спільного проживання з [PERSON] з 2011 року, так і щодо відповідного розрахунку [PERSON] часток у житловому будинку [ADDRESS] , суду не надала та уклала Мирову угоду. Тому представниця позивачки вважала, що такими діями [PERSON] підтвердила фактичне припинення шлюбних відносин з [PERSON] з 2011 року. 3.2.5.Щодо часу набуття права власності на спірну квартиру, то визначені договором купівлі-продажу майнових прав довідка про повну оплату та акт приймання-передачі були видані та підписані [PERSON] 20 лютого 2018 року, а право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] 26 лютого 2018 року, тобто по спливу трьох років після розірвання шлюбу з [PERSON] в судовому порядку, та по спливу семи років після фактичного припинення з нею шлюбних відносин. 3.2.6.Представниця позивачки вказала на те, що докази того факту, що [PERSON] оплачувались кошти згідно договору купівлі-продажу майнових прав № 050/9 та 50/9 від 02 квітня 2013 року, відсутні. Укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру під час фактичного припинення шлюбних відносин з [PERSON] , [PERSON] не мав наміру проживати там з колишньою дружиною, тим паче, що на момент укладення такого договору фактично проживав з [PERSON] . У спірній квартирі [PERSON] ніколи не проживала, не була зареєстрована, не брала участі ані у її придбанні, ані у фінансуванні проведення ремонтних робіт. З огляду на наведене, враховуючи вимоги статті 60 СК України, спірна квартира [ADDRESS] не відноситься до спільної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . 3.2.7.Також представниця позивача зазначила, що станом на день укладення договору дарування від 25 січня 2023 року [PERSON] не була дружиною [PERSON] , оскільки шлюб між ними було припинено на підставі рішення суду у 2015 році, про що нотаріусу під час підготовки тексту спірного договору дарування мало бути достеменно відомо, як і було відомо сторонам договору та самій [PERSON] , тому вона не могла іменуватись дружиною дарувальника, як вказано у договорі. Тим паче, на момент укладення договору дарування від 25 січня 2023 року [PERSON] вважався нареченим [PERSON] в силу приписів ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». 3.2.8.Просила задовольнити позов у повному обсязі. 3.3.Заперечення на відповідь на відзив (а.с.190-197). 3.3.1.Представник відповідача щодо преюдиційності встановлених рішенням суду про розірвання шлюбу обставин вказав наступне. Саме обставини, встановлені в мотивувальній частині рішення, за наявності певних умов, можуть мати приюдиційне значення для тих самих сторін в іншій справі. Проте фраза із судового рішення, що сторони понад чотири роки не проживають разом, зазначена саме в описовій частині рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 10 липня 2015 року по справі № 604/574/15-ц. Насправді, суд не встановлював дану обставину під час розгляду справи. 3.3.2.Щодо так званої «показової процесуальної поведінки» [PERSON] під час розгляду справи № 461/1651/25, що нібито підписанням мирової угоди без жодних заперечень [PERSON] підтвердила фактичне припинення шлюбних відносин з [PERSON] , на думку представника відповідача, не має підстав. Лише на прохання дітей, які не хотіла марнувати свого часу на судовий розгляд та теж прагнули отримати більшу частку в спадщині, [PERSON] погодилась на мирову угоду. Адже в результаті укладення мирової угоди не лише зменшилась її законна частка у майні, але збільшилась частка її дітей: [PERSON] отримав повністю право власності на гараж (а не 1/6 частину по закону) та 1/10 частку в будинку (а не 1/12 по закону); [PERSON] отримала 1/8 частку в будинку (а не 1/12 як мало бути по закону). Відповідно і позивачка [PERSON] отримала 3/20 часток будинку і землі, а не 1/12 по закону, втративши при цьому 1/6 частку гаражу, бо мали місце взаємні поступки. Отже, підписала мирову угоду [PERSON] у справі № 461/1651/25 тому, що пішла на поступки заради своїх дітей, як це передбачено нормами ст. 206 ЦПК України, а не тому, що підтвердила якісь обставини у справі, як помилково вважає позивачка. 3.3.3.Претендуючи на право грошової компенсації за частину квартири [ADDRESS] , сама позивачка не доводить жоден з необхідних критеріїв (1) час набуття такого майна; 2) джерело походження коштів, за які таке майно придбане; 3) мета придбання майна) і не спростовує презумпцію набуття подружжям [PERSON] та [PERSON] даної квартири у спільну сумісну власність під час шлюбу та за кошти подружжя. 3.3.4.Померлий [PERSON] чітко знав, розумів та визнавав, що квартира [ADDRESS] придбана за кошти подружжя, про що свідчить зміст самого договору дарування від 25 січня 2023 року про надання [PERSON] згоди на дарування цієї квартири. Як [PERSON] , так і [PERSON] підтверджували той факт, що квартира є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, і подружжя спільно розпорядилось цим майном. 3.3.5.[PERSON] надала свою згоду на дарування спірної квартири, що підтверджується її заявою від 20 січня 2023 року за реєстровим номером 26, не тому, що перебувала у шлюбі з [PERSON] , а тому, що спірна квартира була набута у власність в період перебування у шлюбі, і обидва із подружжя визнавали цю обставину. [PERSON] не вважав особистими кошти, які були витрачені на придбання майнових прав на квартиру. Відібрання такої заяви нотаріусом входить до кола його обов`язків, що регламентовано нормами Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. 3.3.6.Крім того, на запит відповідача ПрАТ «Ірокс» за вих. № 121 від 25 листопада 2025 року надало лист, в якому підтверджено, що: 02 квітня 2013 року [PERSON] було укладено договір № 050/9 та 50/9 купівлі майнових прав квартири [ADDRESS] ; на виконання умов договору [PERSON] сплачено 04 квітня 2013 року 275820,00 гривень, 30 вересня 2013 року 240740,80 гривень, 03 квітня 2015 року 300000,00 гривень. Отже, усі кошти за придбання майнових прав на квартиру [ADDRESS] було сплачено [PERSON] у повному обсязі до 03 квітня 2015 року, у період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі. Тому на квартиру поширюється презумпція спільності майна подружжя. 3.3.7.Просив за результатом розгляду справи відмовити у задоволенні позову в повному обсязі як безпідставному та необґрунтованому, та стягнути з позивачки понесені судові витрати. 3.4.Пояснення третьої особи (а.с.203-205). 3.4.1.22 грудня 2025 року залучена третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON] , подала письмові пояснення. 3.4.2.Вважала позов безпідставним та надуманим, проти його задоволення заперечила. 3.4.3.Зазначила, що шлюб між нею та [PERSON] розірваний рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області 10 липня 2015 року. Цим рішенням не встановлено факту про припинення подружніх відносин з 2011 року. У судове засідання по тій справі вона не викликалась, не була повідомлена про розгляд справи, дізналась про неї лише отримавши копію судового рішення. 3.4.4.До моменту розірвання шлюбу та після такого всі питання, що стосувались дітей, спільно нажитого майна, фінансові питання, немайнові питання стосовно дітей та внуків вони з [PERSON] вирішували спільно. 3.4.5.Договір купівлі-продажу майнових прав укладено [PERSON] 02 квітня 2013 року під час перебування у шлюбі, а рішення про придбання цієї квартири було спільним рішенням. Кошти на купівлю квартири відкладали давно: мали їх від продажу спільної квартири у місті Києві та від продажу подарованого їй її батьками будинку у місті Тернополі. 3.4.6.Квартиру планували подарувати спільному внукові [PERSON] до його повноліття. Будинок мав бути зданим у експлуатацію у третьому квартралі 2015 року, тому остання проплата за договором здійснена була 03 квітня 2015 року. Проте ПАТ «Ірокс» виявився не надто надійним забудовником та затягнув строки будівництва, тому документи на право власності [PERSON] отримав уже самостійно. 3.4.7.Квартиру вони подарували внукові 25 січня 2023 року, хоча повноліття його мало наступити в кінці того року. Однак [PERSON] вирішив одружитись із позивачкою, тому хотів виконати сімейні домовленості до свого одруження. 3.4.8.[PERSON] підтвердила, що дала згоду на дарування квартири, як колишня дружина. Квартира була набута у спільну власність подружжя, оскільки придбана за спільні кошти в період перебування у шлюбі, і ця обставина безумовно визнавалась нею та померлим [PERSON] . 3.4.9.Вона, як і [PERSON] дійсно ніколи не проживали у квартирі [ADDRESS] , оскільки вона і не була придбана з метою спільного проживання. Більше того, була введена в експлуатацію вже після розлучення. 3.4.10.Сама позивачка теж ніколи в цій квартирі не проживала та ніколи не брала участь у її придбанні та обслуговуванні. Та обставина, що [PERSON] міг оплачувати комунальні платежі після дарування квартири внуку лише підтверджує той факт, що він був хорошим батьком та дідом, і це була його особиста воля допомагати внукові, який не мав власного доходу. 3.4.11.Щодо мирової угоди у справі №461/1651/25, то таким чином було врегульовано спір шляхом взаємних поступок, а не визнання сторонами тих чи інших обставин справи. 3.5.Участь у судовому розгляді. 3.5.1.Позивачка у судовому засіданні надала пояснення про те, що з січня 2013 року вона проживала однією сім`єю із [PERSON] у с.Рудно. До них приходили в гості діти [PERSON] , друзі, знайомі. Усі знали про те, що вони живуть разом. Проживаючи разом, вони відкладали кошти на купівлю квартири у м.Львові, адже Роман планував будинок у с.Рудно віддати своєму синові [PERSON] від попереднього шлюбу (1/2 будинку з 2011 року синові вже належала), а вони планували переїхати жити до Львова. У 2013 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу майнових прав, потім переукладав його, збільшивши площу квартири. Гроші виплачував готівкою, останній платіж, вона пам`ятає, був здійснений у квітні 2015 року у розмірі 300 000 грн. Влітку 2015 року [PERSON] вирішив впорядкувати відносини та подав заяву про розірвання попереднього шлюбу, укладеного з [PERSON] . Вона достеменно знає, що з 2011 року до 2015 року [PERSON] не мав жодних фінансових питань з [PERSON] , не спілкувався з нею, вони окремо приходили до спільних родичів, не зустрічались. Після придбання квартири [ADDRESS] вона, [PERSON] , спільно з [PERSON] вкладала кошти в ремонт, оплачували комунальні послуги до квітня 2024 року, в 2020 році купляли побутову техніку. У квартиру так і не судилось переселитись, бо [PERSON] захворів, йому провели операцію та весь час намагались покращити стан здоров`я. Вона не розуміє як [PERSON] уклав договір дарування, адже таємниць у них не було один від одного і нічого за її спиною чоловік не робив. Вражає те, що договір укладено якраз перед реєстрацією спільного шлюбу, а заяву нотаріусу попередня дружина [PERSON] посвідчила у нотаріуса 20 січня 2023 року, за кілька днів до укладення самого договору 25 січня 2023 року, якраз тоді, коли її, [PERSON] , та [PERSON] не було у Львові. Договору дарування вона не оспорює, бо сприймає його як волю чоловіка, який помер. Хоча вважає, що частка у квартирі таки належить їй як частка спільного майна подружжя. Також зазначила, що навідувалась у квартиру до початку березня 2023 року, бо коли чоловік хворів, то ключі від квартири зникли і доступу туди вона не має. Про сам договір чоловік їй ніколи не говорив, а вона хотіла успадкувати її частку, так і дізналась про те, що квартира вибула з її володіння поза її волею. Просила позов задовольнити у повному обсязі. 3.5.2.Представниця позивачки підтримала позицію своєї довірительки, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, у відповіді на відзив. Вважала посилання у договорі дарування квартири від 25 січня 2023 року на заяву [PERSON] , як дружини дарувальника нікчемною, адже на момент укладення договору [PERSON] одруженим не був. Звернула увагу, що письмових доказів того, що [PERSON] мала кошти на придбання квартири та вкладалась у це у представника відповідача не має. Також представник відповідача не представив первинних бухгалтерських документів про здійснення проплат за квартиру до квітня 2015 року, а подану довідку ПАТ «Ірокс» вважає неналежним та недопустимим доказом. На думку представниці позивачки, немає також доказів того, що квартира була придбана з метою дарування її онукові, оскільки подарована була аж у 2023 році, через п`ять років після оформлення права власності, якраз тоді, коли почав погіршуватись стан здоров`я [PERSON] . При цьому сама реєстрація права власності відбулась за час спільного проживання однією сім`єю із позивачкою, що свідчить про те, що спірна квартира є їхньою спільною сумісною власністю. Позов вважала підставним та просила його задовольнити. 3.5.3.Представник відповідача проти задоволення позову заперечив. Надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив. Додатково звернув увагу на те, що позивачка не заявляла окремої вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю із [PERSON] . Так, йому відомі правові позиції Верховного Суду, однак вважає, що необхідність висувати окрему вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю відсутня у позовах про поділ спільного майна подружжя, а цей спір є іншим, оскільки другий з подружжя помер. Просив відмовити у задоволенні позову. 3.5.4.Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON] , у судове засідання не з`явилась. У письмових поясненнях просила проводити розгляд справи без її участі. Суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності третьої особи, від якої надійшли відповідні пояснення, на підставі наявних у справі доказів, які вважав достатніми. 4.Фактичні обставини справи та докази на їх підтвердження 4.1.[PERSON] , яка є позивачем у справі, була дружиною [PERSON] з 04 лютого 2023 року до часу його смерті [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.12) та копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.11). 4.2.До цього [PERSON] та [PERSON] , яка є третьою особою у справі, перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 липня 1984 року до 20 липня 2015 року, що підтверджується рішенням про розірвання шлюбу Підволочиського районного суду Тернопільської області від 10 липня 2015 року у справі №604/574/15-ц, яке набрало законної сили 20 липня 2015 року (а.с.24). 4.3.Згідно з договором купівлі-продажу майнових прав від 02 квітня 2013 року №050/9 та 50/9, укладеним між [PERSON] , як покупцем, та Приватним акціонерним товариством «Ірокс» (ПАТ «Ірокс»), як продавцем, продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості (квартиру) у порядку та на умовах, передбачених цим договором (а.с.25-27). 4.4.Об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за цим договором, є квартира з проектним номером [ADDRESS] , загальною проектною площею 110,20 кв.м. Станом на день укладення договору стадія готовності 70% (п.1.3. договору). Будівництво здійснюється на підставі Дозволу на виконання будівельних робіт від 07 квітня 2008 року №138/08; плановий термін закінчення будівництва третій квартал 2015 року (п.п.1.6, 1.7 договору). 4.5.Пунктами 2.2, 2.3 договору купівлі-продажу майнових прав передбачено, що майнові права на об`єкт нерухомості за цим договором переходять до покупця у момент видачі продавцем покупцю довідки про оплату 100% вартості майнових прав. Довідка підписується продавцем не пізніше семи робочих днів з дати здійснення покупцем оплати 100% вартості майнових прав на об`єкт нерухомості. Передача об`єкта нерухомості покупцю у власність здійснюється шляхом підписання сторонами Акту приймання-передачі об`єкта нерухомості у власність за умови сплати (внесення) покупцем 100% вартості об`єкта нерухомості. 4.6.Вартість об`єкта нерухомості (майнових прав на об`єкт нерухомості) становить 816 560,80 грн, що відповідає 110,20 кв.м. (п.3.2.). Покупець сплачує грошові кошти у розмірі 816 560, 80 грн, що відповідає 110,20 кв.м, згідно з графіком фінансування (додаток №1) до даного договору (п.3.6). 4.7.Графіку фінансування суду не надано, оскільки, як ствердила позивачка, вона подала усі віднайдені після смерті [PERSON] документи, що стосуються спірної квартири. Додатків до договору купівлі-продажу майнових прав від 02 квітня 2013 року серед них не було. 4.8.Довідкою, виданою 20 лютого 2018 року ПАТ «Ірокс», підтверджується, що [PERSON] згідно з договором від 02 квітня 2013 року №050/9 та 50/9 сплатив 816 560, 80 грн, що становить 100% вартості об`єкта інвестування, а саме за трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.28). 4.9.За Актом приймання-передачі житлових приміщень від 20 лютого 2018 року, у відповідності до договору від 02 квітня 2013 року №050/9 та 50/9, ПАТ «Ірокс» передає у власність [PERSON] житлове приміщення (квартиру): трьохкімнатну квартиру, що відповідає загальній площі 110,20 кв.м, дев`ятий житловий поверх, за адресою: [ADDRESS] (а.с.29). 4.10.Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 березня 2018 року №116410624, 26 лютого 2018 року державний реєстратор зареєстрував за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі Акту приймання-передачі житлових приміщень від 20 лютого 2018 року (а.с.30). 4.11.Листом ПАТ «Ірокс» від 25 листопада 2025 року №121, адресованим [PERSON] , підтверджується, що 02 квітня 2013 року з [PERSON] було укладено договір №050/9 та 50/9 купівлі майнових прав на квартиру [ADDRESS] . На виконання договору [PERSON] сплатив: 04 квітня 2013 року 275 820 грн, 30 вересня 2013 року 240 740,80 грн, 03 квітня 2015 року 300 000 грн (а.с.198). 4.12.25 січня 2023 року [PERSON] , як дарувальник, та [PERSON] (онук [PERSON] ), як обдаровуваний, уклали договір дарування квартири (а.с.133), за яким [PERSON] передав у дарунок (безоплатно), а [PERSON] прийняв у дарунок квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Німак М.О., реєстровий номер 130. 4.13.Пунктом 4 цього договору дарування визначено, що дружина дарувальника, [PERSON] , надала свою згоду на дарування цієї квартири, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Німак М.О. 20 січня 2023 року, реєстровий номер 26. 4.14.Так, 20 січня 2023 року [PERSON] подала нотаріусу заяву, згідно з якою вона дає згоду колишньому чоловіку, [PERSON] , з яким вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 28 липня 1984 року по 10 липня 2015 року, на дарування ним сумісно нажитої ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі квартири [ADDRESS] , на умовах на його розсуд. Справжність підпису [PERSON] засвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Німак М.О., заява зареєстрована в реєстрі за номером 26 (а.с.213). 4.15.Згідно з висновком експерта судової оціночно-будівельної експертизи від 22 серпня 2025 року №18/25, ринкова вартість квартири [ADDRESS] на дату проведення експертизи становить 4 658 200 грн (а.с.63-78). 4.16.Для підтвердження факту проживання однією сім`єю з [PERSON] у період з 21 липня 2015 року до реєстрації шлюбу 04 лютого 2023 року позивачка подає такі докази. 4.16.1.Акт фактичного місця проживання від 20 серпня 2025 року, складений комісією у складі, затвердженому наказом офісу агломерації та розвитку громад Львівської міської ради від 03 лютого 2025 року №12-з, згідно з яким у житловому будинку, зданому в експлуатацію в [ADDRESS] , дійсно фактично проживали разом [PERSON] та [PERSON] з 2013 року до моменту його смерті [INFO] (а.с.15). 4.16.2.Фотографії екрану комп`ютера зі світлинами, на яких зображені [PERSON] та [PERSON] , з відкритим діалоговим вікном про властивості об`єкта, зокрема, дати зміни, що, на думку позивачки, підтверджує час, коли світлини зроблені. Те, що на світлинах [PERSON] та [PERSON] не оспорювалось відповідачем. Дати зміни доданих до позову світлин: 26 липня 2012 року, 15 вересня 2013 року, 21 березня 2014 року, 5 грудня 2015 року, 11 травня 2017 року, 28 квітня 2018 року (а.с.16-23). 4.16.3.Копії протоколів КТ обстежень в Установі Благодійного фонду «Центр медичних інновацій» щодо [PERSON] та [PERSON] , дата обстеження у обох 08 жовтня 2021 року (а.с.50-51). 4.16.4.Копію паспорта для виїзду за кордон, виданого на ім`я [PERSON] , з відмітками про перетин кордону за період з листопада 2018 року до квітня 2024 року (а.с.52) та лист від Державної прикордонної служби України від 17 жовтня 2025 року №19/82366-25-Вих з відомостями про дати перетину кордону [PERSON] за період з листопада 2018 року до квітня 2024 року (а.с.53). 4.16.5.Копію власноручно написаного звернення від 09 жовтня 2025 року, без адресата, скріплено печаткою лікаря-терапевта [PERSON] , про те, що вона була сімейним лікарем [PERSON] . При укладенні декларації [PERSON] вказав довіреною особою Цап Майю. У подальшому [PERSON] постійно консультувалась щодо стану здоров`я [PERSON] як на прийомі, так і в телефонному режимі, узгоджувала необхідні обстеження та прийом медикаментів (а.с.54). 4.16.6.Довідку Громадської організації «Лікарняна каса Львівської залізниці» від 06 жовтня 2025 року №426 про те, що за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2024 року [PERSON] здійснювала оплату добровільних членських внесків за її чоловіка [PERSON] (а.с.55). 4.16.7.Лікарські документи про захворювання [PERSON] за період з жовтня 2018 року (а.с.42-49) та лист спеціаліста анестезіології та інтенсивної терапії, без адресата, складений у Кракові 16 жовтня 2025 року та перекладений українською мовою, про те, що [PERSON] супроводжувала [PERSON] з 4 по 12 грудня 2018 року під час його лікування у Відділенні торакальної хірургії Спеціалізованої лікарні [PERSON] у Кракові. Вона доглядала за ним, брала участь у його післяопераційному догляді та реабілітації, а також надавала психологічну та духовну підтримку пацієнту. Вона продемонструвала великий альтруїзм у процесі одужання пацієнта. Вона супроводжувала [PERSON] на кожному наступному візиті до цього закладу, надаючи йому підтримку та сили у боротьбі з хворобою (а.с.56-57). 4.17.Для підтвердження наявності коштів для придбання та утримання спірної квартири позивачка надає такі докази. 4.17.1.Індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-5, від Пенсійного фонду України (довідка сформована 16 червня 2025 року) про те, що [PERSON] з 1998 року до травня 2025 року працює у АТ «Укрзалізниця» (а.с.31-33). 4.17.2.Довідки про доходи [PERSON] , який теж працював у АТ «Укрзалізниця», за 2015 рік (сума доходу 137 938,63 грн), за 2016 року (146 151,90 грн), за 2017 рік (218 058,85 грн), за 2018 рік (305 692,04 грн) (а.с.34-37). 4.17.3.Повідомлення на оплату житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , та квитанції, за січень, лютий, березень, квітень 2024 (а.с.38-41). 4.17.4.Квитанції з Будівельно-господарського гіпермаркету «Епіцентр К» про купівлю будівельних матеріалів за 13 лютого 2019 року, 16 квітня 2019 року, 03 червня 2019 року, 03 липня 2019 року (а.с.58-61), квитанцію від СПД [PERSON] про купівлю водонагрівача, шлангу та декоративних розеток 30 листопада 2020 року (а.с.62). 4.18.Для підтвердження своїх заперечень та того, що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] та [PERSON] , представник відповідача подав копію договору купівлі-продажу від 25 травня 2012 року, за яким [PERSON] , як продавець, отримала кошти від продажу належних їй житлового будинку та земельної ділянки у м.Тернополі у розмірі 392 691 грн та 274 456 грн відповідно (а.с.134-137) та копію договору купівлі-продажу від 25 травня 2012 року, за яким [PERSON] , як продавець, отримала кошти від продажу належного їй житлового будинку у м.Тернополі у розмірі 392 691 грн (а.с.134-135). 4.19.У провадженні Залізничного районного суду м.Львова перебувала цивільна справа №462/1651/25 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 08 серпня 2025 року затверджено мирову угоду, укладену 05 серпня 2025 року між сторонами. Предметом позову та мирової угоди не була спірна квартира (а.с.138-142). 5.Мотиви суду з посиланням на норми права. 5.1.Коротко підстави позову та обґрунтування, з яких виходить позивачка, суд формулює так. Позивачка стверджувала, що її померлий чоловік розпорядився спільно набутим майном квартирою [ADDRESS] , без її згоди. При цьому таке майно було оформлене як особиста приватна власність чоловіка, хоча на час набуття права власності вони, за твердженням позивачки, вони проживали однією сім`єю та придбали його за спільні кошти. За 10 днів до офіційної реєстрації шлюбу з нею чоловік подарував цю квартиру своєму тоді неповнолітньому онукові від попереднього шлюбу. 5.2.Договору дарування позивачка не оспорювала. Посилаючись на норми Цивільного кодексу України щодо виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, та припинення права на частку у спільному майні, позивачка просила стягнути компенсацію 1/2 частки вартості цієї квартири з контрагента за договором дарування обдаровуваного. 5.3.Позов обґрунтувала нормами Сімейного кодексу України щодо правового режиму майна, придбаного за час проживання однією сім`єю. Не застосовувала положень щодо спадкових правовідносин. 5.4.Для вирішення спору суду потрібно розглянути питання щодо способу захисту, обраного позивачкою, дослідити обставини щодо правового режиму нерухомого майна спірної квартири та факту проживання позивачки та померлого [PERSON] однією сім`єю. 5.5.Загальні положення щодо способу захисту, обраного позивачкою. 5.5.1.Відповідно до частини першої статей 3, 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. 5.5.2. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. 5.5.3.Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), ніж положення Законів України, зокрема кодексів, порушене цивільне право чи інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). 5.5.4.Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 Цивільного кодексу України. Разом з тим цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено в цій статті. 5.5.5.Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. 5.5.6.За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 Цивільного кодексу України). 5.5.7.За вимогами частин першої, другої статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. 5.5.8.Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 Сімейного кодексу України). При цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 5.5.9.Також частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 5.5.10.Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18). 5.5.11.Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 Цивільний кодекс України, частина третя та четверта статті 60 Сімейного кодексу України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. 5.5.12.Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. 5.5.13.Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. 5.5.14.Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)). 5.5.15.У постанові від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. 5.5.16.Що стосується обставин цієї справи, то чоловік позивачки помер у 2024 році, тому вона звертається з позовом про стягнення компенсації вартості частки квартири до контрагента за договором дарування обдаровуваного. 5.5.17.Зміст договору як угоди домовленості (правочину) двох або більше сторін складає сукупність визначених на їхній розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 626, частина перша статті 628 Цивільного кодексу України). 5.5.18.Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 Цивільного кодексу України, пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). 5.5.19.Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України установлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 5.5.20.Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. 5.5.21.Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина четверта статті 388 Цивільного кодексу України). 5.5.22.У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) зроблено висновок про те, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. 5.5.23.Позивачка як спосіб захисту обрала стягнення компенсації з третьої особи контрагента за безвідплатним договором дарування, у зв`язку зі смертю іншого з подружжя, який, за її твердженням, укладав цей договір без її згоди. Питання добросовісності набувача позивачка не піднімає, як і не ставить питання про спадкування обов`язків померлого. 5.6.Водночас, суду необхідно встановити чи мала право позивачка на спірне майно, яке б підлягало захисту обраним нею способом. 5.7.Отже, 02 квітня 2013 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру. Кошти за цим договором [PERSON] сплатив останнім траншем 03 квітня 2015 року. У цей період [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] 20 липня 2015 року набрало законної сили рішення суду про розірвання цього шлюбу. 26 лютого 2018 року [PERSON] зареєстрував право власності на квартиру, підписавши акт приймання-передачі. 25 січня 2023 року [PERSON] подарував квартиру своєму онукові. 04 лютого 2023 року [PERSON] зареєстрував шлюб з позивачкою [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. 5.8.Позивачка просить суд у мотивувальній частині рішення встановити факт її проживання однією сім`єю з [PERSON] з 21 липня 2015 року до 04 лютого 2023 року, а також встановити, що спірна квартира належала на праві спільної сумісної власності їй та [PERSON] , адже, на її думку, набута за час проживання однією сім`єю з ним. 5.9.Зважаючи на обставини цієї конкретної справи, суд первинно розглядає питання про правовий режим спірної квартири [ADDRESS] , оскільки позивачка вважає, що ця квартира належала на праві спільної сумісної власності їй та [PERSON] , а представник відповідача стверджує, що майно було набуте за час перебування [PERSON] у попередньому шлюбі. 5.10.За договором купівлі-продажу майнових прав від 02 квітня 2013 року [PERSON] купив майнові права на квартиру з проектним номером [ADDRESS] з плановим терміном закінчення будівництва у третьому кварталі 2015 року. 5.11.Вартість квартири 816 560, 80 грн. Згідно з інформацією від продавця ПАТ «Ірокс», оплату за квартиру [PERSON] провів трьома частинами: 04 квітня 2013 року 275 820 грн, 30 вересня 2013 року 240 740,80 грн, 03 квітня 2015 року 300 000 грн. 5.12.Представниця позивачки зазначила, що лист ПАТ «Ірокс» щодо оплати є недопустимим доказом, адже, на її думку, підтвердження оплати повинно бути здійснено на підставі первинних бухгалтерських документів. 5.13.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 Цивільного процесуального кодексу України). 5.14.Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 5.15.Частиною шостою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 5.16.Згідно зі статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 5.17.Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 Цивільного процесуального кодексу України). 5.18.Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 Цивільного процесуального кодексу України). 5.19.Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 Цивільного процесуального кодексу України). 5.20.У частині першій статті 89 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 Цивільного процесуального кодексу України). 5.21.Оспорюючи представлений представником відповідача доказ, представниця позивачки не надала інших доказів, які би спростовували викладену в листі ПАТ «Ірокс» інформацію. Більше того, ця інформація відповідає також і поясненням самої позивачки, наданим у судовому засіданні, про те, що вона достеменно пам`ятає, що останню виплату за договором [PERSON] здійснив у квітні 2015 року в розмірі 300 000 грн. 5.22.Суд приймає до уваги та вважає належним і допустимим доказом лист ПАТ «Ірокс» від 25 листопада 2025 року щодо часу сплати коштів за спірну квартиру, адже він містить інформацію щодо предмета доказування, є підтвердженням самого продавця про те, коли він отримав кошти від покупця, узгоджується з іншими доказами у справі. 5.23.Отже, суд установив, що договір купівлі-продажу [PERSON] уклав за час перебування у шлюбі з [PERSON] , повна оплата вартості квартири за цим договором також була здійснена за час перебування його у шлюбі з [PERSON] . Шлюб між ними розірвано рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 10 липня 2015 року. 5.24.Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 5.25.У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. 5.26.У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують». 5.27.Тобто, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. 5.28.У цій же справі важливим є те, що, не зважаючи на повну оплату вартості майнових прав на квартиру у квітня 2015 року, [PERSON] та ПАТ «Ірокс» підписали акт приймання-передачі квартири лише 20 лютого 2018 року. Тоді ж була видана і довідка про оплату 100 % вартості об`єкта інвестування. 26 лютого 2018 року [PERSON] зареєстрував право власності на це майно на своє ім`я. 5.29.Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 5.30.Оскільки договір купівлі-продажу [PERSON] уклав та за цим договором були сплачені кошти у повному обсязі під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , суд доходить висновку, що на спірну квартиру поширюється презумпція спільності права власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Час державної реєстрації права власності, як акту підтвердження факту набуття цього речового права, на правовий режим цього майна не впливає. 5.31.При цьому, оспорити таку презумпцію може один із подружжя, довівши, що на придбання майна були витрачені його чи її особисті кошті. 5.32.[PERSON] та [PERSON] визнавали квартиру об`єктом їхнього права спільної сумісної власності, не зважаючи на те, що право власності на неї було зареєстроване лише за [PERSON] . Так, для укладення договору дарування 25 січня 2023 року була надана нотаріально посвідчена згода на той час уже колишньої дружини дарувальника [PERSON] . Те, що у пункті 4 договору дарування вказано про згоду дружини [PERSON] , замість колишньої дружини, не змінює правового значення цієї згоди. При цьому, у самій заяві, яка витребувана судом у приватного нотаріуса, [PERSON] чітко зазначила, що надає згоду колишньому чоловікові на дарування спільно набутої квартири. 5.33.[PERSON] помер, та [PERSON] підтвердила у своїх письмових поясненнях суду, що вона дійсно надавала таку згоду і що колишнє подружжя розуміло, що квартира [ADDRESS] є об`єктом права їхньої спільної сумісної власності. 5.34.Відповідно до частини першої статті 25 Сімейного кодексу України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. 5.35.У постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19), від 13 травня 2024 року у справі № 727/8026/23 (провадження № 61-5139св24) визначено, що для встановлення факту спільного проживання необхідною умовою є, зокрема, неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі. 5.36.Саме з цього виходила позивачка, визначаючи період, за який вона просила встановити факт проживання однією сім`єю з [PERSON] з 21 липня 2015 року, після розірвання його попереднього шлюбу. 5.37.Водночас, представниця позивачки вважала встановленим факт того, що [PERSON] та [PERSON] не проживали разом з 2011 року, виходячи з рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 10 липня 2015 року. 5.38.У першому абзаці описової частини рішення зазначено: «позивач [PERSON] звернувся в суд з даним позовом, вказавши, що він з відповідачем зареєстрували 28 липня 1984 року шлюб. Від даного шлюбу неповнолітніх дітей немає. Понад чотири роки вони разом не проживають та не підтримують подружніх стосунків, сім`я існує формально, а тому просить розірвати шлюб.». 5.39.Також, на думку представниці позивачки, процесуальна поведінка [PERSON] під час розгляду спадкового спору Залізничним районним судом м.Львова, укладення мирової угоди та її зміст, свідчать про визнання того факту, що вона з [PERSON] не проживала з 2011 року. 5.40.Частиною четвертою статті 82 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5.41.Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (частина сьома статті 82 Цивільного процесуального кодексу України). 5.42.Суд зауважує, що фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, зазначаються у мотивувальній, а не описовій частині рішення суду (частина четверта статті 265 Цивільного процесуального кодексу України). Крім того, у справі про розірвання шлюбу не брали участь ті ж сторони, які беруть участь у розгляді цієї справи. Також Залізничний районний суд м.Львова у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом, не встановлював обставин проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] . 5.43.Суд ще раз акцентує увагу на тому, що ніхто з подружжя [PERSON] та [PERSON] не оспорював правового режиму спірної квартири як спільного майна подружжя. Цією квартирою подружжя розпорядилось за взаємною згодою. 5.44.Так, відповідно до статті 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. 5.45.Суд звертає увагу на те, що у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 Цивільного процесуального кодексу України). 5.46.Оскільки суд встановив, що на квартиру [ADDRESS] поширювалась презумпція спільності майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] після розірвання його попереднього шлюбу не вплине на правовий статус цього майна. Так, позивачка просила встановити цей факт у мотивувальній частині рішення, зв`язку із заявленням позовних вимог про стягнення компенсації за частку вартості спірної квартири, яку вважала об`єктом права спільної сумісної власності її та [PERSON] . 5.47.З огляду на викладене, суд висновує, що у позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення компенсації за вартість частки квартири необхідно відмовити через безпідставність позовних вимог. 6.Розподіл судових витрат 6.1.Відповідно до вимог частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. 6.2.За правилами частини другої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 6.3.Представник відповідача представив суду витяг з договору про надання правової (правничої) допомоги від 11 листопада 2025 року (а.с.132), ордер на надання правничої допомоги від 11 листопада 2025 року №1414822 (а.с.130), рахунок №1-Л від 18 грудня 2025 року (а.с.223), копію платіжної інструкції від 19 грудня 2025 року №868389075 про сплату 40 000 грн (а.с.222), акт №1Л-12/25 приймання-передачі наданих послуг від 29 грудня 2025 року про розрахунок вартості наданих послуг на суму 40 000 грн (а.с.221). У акті та рахунку детально зазначені послуги адвоката, їхню вартість та кількість годин, витрачених на надання кожної послуги. 6.4.Витрати відповідача на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000 грн є доведеними, документально обґрунтованими та відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи. Суд ураховує предмет та характер спору, вирішення клопотань про забезпечення позову, зустрічне забезпечення позову, витребування доказів, залучення до участі у справі третьої особи, наявність відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив, пояснення третьої особи, підготовчі засідання та судовий розгляд. Усі ці процесуальні дії та заяви вимагали підготовки, ознайомлення та опрацювання. Тому суд доходить висновку, що понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу необхідно покласти на позивача у зв`язку з відмовою у позові. 7.Щодо заходів забезпечення позову 7.1.Ухвалою Шевченківського районного суд м.Львова від 22 жовтня 2025 року забезпечено позов, - накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . 7.2.Частинами дев`ятою, десятою статті 158 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. 7.3.У зв`язку з ухваленням рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, застосовані заходи забезпечення позову необхідно скасувати. При цьому заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили рішенням суду.

Outcome: approved