Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Кролевецької міської ради, в якій просить суд визнати за нею, [PERSON] , право на земельну частку (пай) розміром 2,84 в умовних кадастрових гектарах, що належало [PERSON] на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії СМ №0146733, виданого Кролевецькою районною державною адміністрацією членам САПТЗТ ім. Шевченка на підставі рішення Кролевецької районної державної адміністрації №682 від 04.12.1996 року, та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 732 від 12.12.1996 року, в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] , яка прийняла спадщину за законом після смерті [PERSON] , однак не оформила своїх спадкових прав. Вона позбавлена можливості оформити свої спадкові права на право на земельну частку (пай), яке належало померлій [PERSON] на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай), спадщину після якої прийняла [PERSON] , з підстав неможливості оформлення спадкових прав у позасудовому порядку. Позивач в підготовче засідання не з`явилася, просить розгляд справи проводити без її участі, про що зазначила у позовній заяві (а.с. 5). Відповідач Кролевецька міська рада Сумської області, належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення підготовчого засідання, до суду свого представника не направила, надавши відзив на позовну заяву, за змістом якого позов визнає, та заяву про розгляд справи за відсутності її представника (а.с. 35). Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням зазначеного положення ЦПК України та клопотання учасників справи суд вирішив можливим розглянути справу за їх відсутності. Відповідно до положення ч.2 ст.247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Відповідно до ч.3, 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Перевіряючи наявність підстав для задоволення позову, судом досліджені такі докази. Відповідно до копії сертифіката на право на земельну частку (пай) серії СМ №0146733 [PERSON] , яка проживає в с. Ретик Кролевецького району Сумської області, належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності сільськогосподарського акціонерно-пайового товариства закритого типу ім. Шевченка розміром 2,84 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), на підставі рішення Кролевецької районної державної адміністрації від 04.12.1996 № 682, та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 732 від 12.12.1996 року (а.с.28). Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] в с.Ретик Кролевецького району Сумської області, актовий запис № 7 (а.с. 21). [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с. 15). Спадщина після смерті [PERSON] відкрилась [INFO] . Згідно ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , оскільки на момент її смерті проживала разом з нею за однією адресою, однак своїх спадкових прав не оформила. Вказані обставини підтверджуються довідкою Бистрицького старостинського округу від 21.08.2025 № 08-29/70 (а.с.23). Після смерті [PERSON] спадкова справа не заводилася, заповіт від імені [PERSON] не посвідчувався, що підтверджується витягами зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), (заповіти/спадкові договори) від 09.10.2025р. (а.с.26, 27). Відповідно до ст.ст. 529, 535 ЦК УРСР (1963 року) інші спадкоємці спадщину не прийняли. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] в с. Ретик Кролевецького району Сумської області, актовий запис № 25 (а.с. 14). Позивач [PERSON] є дочкою померлої [PERSON] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження, про одруження позивача (а.с.12, 13). Позивач [PERSON] , спадкоємиця за законом першої черги, прийняла спадщину після смерті [PERSON] , 08 липня 2025 року приватним нотаріусом Конотопського районного нотаріального округу Сумської області Дячок В.О. за її заявою було заведено спадкову справу, Заповіт від імені [PERSON] не посвідчувався (а.с. 20, 29-30). Однак позивач не може оформити свої спадкові права на право на земельну частку (пай), що належало [PERSON] на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії СМ № 0146733, спадщина після смерті якої була прийнята [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 1272 ЦК України інші спадкоємці спадщину не прийняли. Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути серед інших і визнання права, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 у п.п. 10, 11 визначено, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим, правовстановлюючим. документом. При вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Відповідно до роз`яснень, наданих у абзаці 15 пункту 3.5. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай), порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Враховуючи, що померла [PERSON] за життя отримала право на земельну частку (пай), що перебувала у колективній власності САПТЗТ ім. Шевченка, то вона набула право, спадщину після її смерті прийняла [PERSON] , і яке позивач може успадкувати після її смерті. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Виходячи з вимог ст. 41 Конституції України, ст. 4 ЦПК України суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання за позивачем права на земельну частку (пай) у землі, що перебувала у колективній власності САПТЗТ ім. Шевченка, розміром 2,84 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), на території Кролевецької міської територіальної громади, яке належало [PERSON] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Судом не встановлено підстав для відмови в задоволенні позову. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до ст. ст. 529, 549 ЦК Української РСР (1963 року), ст. ст. 15, 16, 1218, 1268, 1269, 1270 ЦК України,

Outcome: approved