Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Теофіпольського районного суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що подружні відносини позивачки та відповідача фактично припинилися, сім`я розпалась остаточно, відновлення сімейних стосунків та примирення з відповідачем неможливе, відтак, позивачка просить розірвати шлюб, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Ухвалою судді Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 23.12.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання, призначене на 10.02.2026, сторони не прибули, відзиву від відповідача до суду не надійшло. Позивачка подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Від відповідача надійшла заява, у якій він зазначив, що позовні вимоги визнає, просив суд розірвати шлюб та провести розгляд справи у його відсутності. Із урахуванням зазначених вище обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу 10.02.2026 за наявними матеріалами на підставі поданих сторонами доказів. У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи позовної заяви та наявні у справі докази у сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд встановив, що між [PERSON] та [PERSON] 10 серпня 2017 року укладено шлюб, зареєстрований Лідихівською сільською радою Теофіпольського району Хмельницької області, про що зроблено відповідний актовий запис № 1 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . За час шлюбу у подружжя [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 18.02.2013 Лідихівською сільською радою Теофіпольського району Хмельницької області) та донька [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 12.10.2017 Лідихівською сільською радою Теофіпольського району Хмельницької області). У ході судового розгляду знайшло своє підтвердження, що сторони взаємних подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, і за таких обставин подальше спільне життя та збереження шлюбу за ініціативою суду було би непропорційним втручанням держави в сферу приватного життя людини. Також суд бере до уваги те, що позивачка категорично заперечує проти збереження шлюбу та наполягає на його розірванні, в той час як норми чинного сімейного законодавства України визначають однією з засад шлюбу саме його добровільність. При вирішенні спору суд враховує, що право на повагу до приватного і сімейного життя гарантується статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і органи державної влади не можуть втручатися у здійснення особою цього права. Змушувати позивачку та відповідача у такій чутливій сфері життя, як подружні відносини, до збереження шлюбу за умови прямого категоричного заперечення позивачки проти цього у поданих суду заявах та при відсутності реальної ініціативи щодо примирення було би втручанням у визначене законом право, яке не передбачене законом, не має легітимної мети та не є необхідним у демократичному суспільстві. Відтак, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження їхнього шлюбу суперечить інтересам позивача та відповідачки, та ураховуючи наведене, про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення. Щодо питання про розподіл судових витрат, яке підлягає вирішенню відповідно до ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення, то на підставі ст. 141 ЦПК України, в разі задоволення позовних вимог, судові витрати покладаються на відповідача. Разом з тим, відповідно до положень ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні суду вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Розмір сплаченого судового збору при зверненні до суду позивача відповідно до поданої копії квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 51 від 10.12.2025 становить 1211,50 грн. Відтак, з відповідача на користь позивачки слід стягнути 50 відсотків судового збору, що був сплачений нею при поданні позову, а оскільки відповідач визнав позов, то інших 50 відсотків судового збору, що були сплачені позивачкою при поданні позову, слід повернути позивачці з Державного бюджету України. Ураховуючи наведене,

Outcome: approved