Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

11 червня 2025 року в провадження головуючого - судді Шахтарського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що між Товариством "Споживчий центр" та [PERSON] 18 червня 2024 року укладено кредитний договір (оферти) №18.06.2024-100002784, за умовами якого надано кредит 15 000 грн; строк, на який надається кредит - 210 днів з дати його надання. Процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Комісія за надання кредиту - 20% від суми кредиту = 3 000 гривень. Відповідно до договору від 18 червня 2024 року та квитанції про перерахунок коштів кредитором надано позичальнику кредит у розмірі 15 000 грн. строком на 210 днів, [PERSON] 18 червня 2024 року отримала кредитні кошти у розмірі 15 000 грн на банківську картку № [NUMBER] . Отже, ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконано в повному обсязі. В свою чергу, [PERSON] свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 13 січня 2025 року утворилася заборгованість у розмірі 56 850 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 15 000 грн., по процентах в розмірі 31 350 грн, по комісії - 3 000 грн, неустойка - 7 500 грн, чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр». [PERSON] 18 червня 2024 року електронним цифровим підписом підписано пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), заявку на отримання кредиту, підтверджено укладення кредитного договору та отримано на свій рахунок кошти у розмірі 15 000 грн., а отже акцептовано умови договору. Позичальником під час укладення кредитного договору №18.06.2024-100002784, пройдено ідентифікацію шляхом використання системи BankID Національного банку. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 56 850 гривень та судовий збір 2 422,40 гривень. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, підтримує позовні вимоги, просить їх задорвільнити. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи в їх відсутність та письмові пояснення по справі, в яких зазначили, що позивач позовні вимоги не визнає в повному обсязі, оскільки кредитний договір з позивачем не укладала, кредитні кошти не отримувала. Просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що прізвище відповідача - [PERSON] змінене на [PERSON] . До матеріалів справи долучено Паспорт споживчого кредиту до договору №18.06.2024-100002784 від 18 червня 2024 року, кредитний договір №18.06.2024-100002784 від 18 червня 2024 року, графік розрахунків, який є додатком №1 до договору від 18 червня 2024 року, заявку кредитного договору, відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору. інформаційне повідомлення позичальника. З вказаних письмових доказів вбачається, що договір укладено 18 червня 2024 року між ТОВ "Споживчий центр" та [PERSON] , за вказаним договором сума, надана в кредит, - 15 000 гривень, строк, на який надається кредит - 210 днів з дати його надання. Процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Комісія за надання кредиту - 20% від суми кредиту = 3 000 гривень. В даному договорі зазначені реквізити сторін, в тому числі, номер телефону позичальника - [NUMBER] . Кредитний договір є електронним документом, вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами власних обов`язків за цим договором. Електронний кредитний договір складається з наступних електронних документів, які містять всі його істотні умови: дана пропозиція про укладання кредитного договору, розміщена на вебсайті кредитодавця в загальному доступі, а також в особистому кабінеті позичальника на вебсайті кредитодавця; заявка, сформована на сайті кредитодавця, після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитодавцем; відповідь позичальника про прийняття пропозиції, сформована на сайті кредитодавця та підписана позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора, отриманого позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний при його ідентифікації на сайті. Підписання позичальником договору відбувається шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Одноразовий ідентифікатор надсилається кредитодавцем заявнику засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації на сайті кредитодавця шляхом направлення електронного листа на адресу електронної пошти, яка зазначена у заявці або вказана в особистому кабінеті заявника та/або смс-повідомленням на мобільний телефон, вказаний у заявці. Вказаний кредитний договір підписано одноразовим ідентифікатором Е775, надісланим позивачем на номер телефону [NUMBER] . Інформацією ТОВ "Універсальні платіжні рішення" ТОВ "УПР" від 05 червня 2025 року підтверджується, що 18 червня 2024 року сума кредиту 15 000 гривень була перерахована на картковий рахунок № [NUMBER] , номер транзакції в системі ІPay.ua - 429032508, призначення платежу - видача за договором кредиту №18.06.2024-100002784. Ідентифікацію особи позичальника здійснено позивачем шляхом використання системи BankID Національного банку, з якої вбачається, що [PERSON] , має номер телефону [NUMBER] , дата народження - [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . Розрахунком заборгованості за кредитним договором підтверджується, що станом на 13 січня 2025 року утворилася заборгованість за вказаним кредитним договором, у розмірі 56 850 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 15 000 грн, по процентах в розмірі 31 350 грн, по комісії - 3 000 грн, неустойка - 7 500 грн. Відповідач заперечує факт укладання нею спірного кредитного договору та отримання грошових коштів. Позивач стверджує, що відповідача було ідентифіковано при укладанні кредитного договору за допомогою одноразового ідентифікатора, направленого на її номер телефону [NUMBER] , шляхом використання системи BankID Національного банку та здійснено перерахування коштів 18 червня 2024 року на картковий рахунок відповідача № [NUMBER] в сумі 15 000 гривень. У зв`язку із невизнанням позову відповідачем, судом було постановлено ухвалу про витребування доказів по справі, а саме: витребувати від АТ КБ "ПРИВАТБАНК" наступні письмові докази, які становлять банківську таємницю, а саме: письмовий доказ у вигляді відповідного рішення структурного підрозділу або посадової особи банку, чи у вигляді іншого письмового доказу, який би підтверджував або спростовував факт випуски банківської картки № [NUMBER] (та відкриття під неї відповідного банківського рахунку) на ім`я [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ; - письмовий доказ у вигляді виписок про рух коштів по рахунку, який був відкритий для обслуговування банківської картки № [NUMBER] за період з 18 по 20 червня 2024 року, у разі, якщо вказана банківська картка № [NUMBER] не належить відповідачу - [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , надати дані про її власника. У відповідь на ухвалу суду про витребування доказів, АТ КБ "ПРИВАТБАНК" 26 листопада 2025 року надало інформацію про те, що на ім`я [PERSON] в банку не емітовано картку № [NUMBER] . Надати відомості щодо особи, на ім`я якої було емітовано платіжну картку № [NUMBER] не вбачається можливим, оскільки недостатньо інформації для пошуку. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У частині першій статті 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, а саме, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона(боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч.ч.1, 3 ст. 510 ЦК України сторонами у забов`язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Частиною першою ст. 512 ЦК України, встановлено, що якщо зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв діалогового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимог. Частиною першою статтею 528 ЦК України передбачено, що виконання може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не впливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржником іншою особою. Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов`язань. Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Велика Палата Верховного Суду у пункті 88 своїй постанови від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 зазначила: « Разом з тим, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду». Згідно ч. З ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (абз. 2 ст. 1046 ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 жовтня 2018 року у справі № 924/1096/17 зроблено висновок, що договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абзацу 2 частини першої статті 1046 ЦК України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініції даного договору, яка закріплена в абзаці 1 частини першої статті 1046 ЦК України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «реальним (від лататинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії». Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт перерахування кредитних коштів в сумі 15 000 гривень 18 червня 2024 року відповідачу - [PERSON] , а остання категорично заперечує факт укладання кредитного договору та отримання кредитних коштів, зазначений в договорі номер телефону, за допомогою якого було ідентифіковано позичальника та номер карткового рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, не належать [PERSON] (доказів зворотного суду не надано), позивачем не доведено, що особу позичальника було ідентифіковано і нею є саме [PERSON] , не долучено даних про ідентифікацію особи, зокрема, копію паспорту позичальника, тощо, позивачем не заявлені додаткові клопотання, заяви по суті позовних вимог, окрім заяви про пришвидшення розгляду справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в зв`язку з його недоведеністю. Питання про судові витрати належить вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed