Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Представник позивача просить суд ухвалити прішення про поділ майна подружжя. Визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 5624682000:03:022:0796 площею 0,0652 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарськиї будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Вересневе; земельну ділянку з кадастровим номером 5624682000:03:022:0797 площею 0,0291 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Вересневе; житловий будинок [ADDRESS] . Здійснити поділ між [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 5624682000:03:022:0796 площею 0,0652 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарськиї будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою:Рівненська область, Рівненський район, село Вересневе; земельної ділянки з кадастровим номером 5624682000:03:022:0797 площею 0,0291 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Вересневе; житлового будиноку [ADDRESS] , шляхом визнання за кожним із них по 1/2 частки, з припиненням права спільної сумісної власності. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. У подальшому представником позивача була подана заява про зменшення позовних вимог. Прость суд визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 5624682000:03:022:0797 площею 0,0291 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Вересневе. Здійснити поділ між [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 5624682000:03:022:0797 площею 0,0291 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Вересневе шляхом визнання за кожним із них по частки, з припиненням права спільної сумісної власності. Провадження у справі було відкрито 02.09.2025 року. Судові засідання (з урахуванням підготовчих судових засідань) призначалися на 28.10.2025, 17.12.2025, 09.02.2026 р. Представник позивача подала заяву, згідно якої просить справу розглядати без її участі. У разі неявки відповідачки не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачці було відомо про судову справу. Однак в жодне з судових засідань вона не з`явилася. Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17). Крім того, у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 Верховний Суд зазначав, що наявна у справі довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі№ 906/142/18, від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17. Судова повістка повернулася з відміткою «відсутній за вказаною адресою». Тобто відповідачка є належним чином повідомленою про дату і час розгляду справи. ЄСПЛ також зазначив, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи (див., наприклад, згадане вище рішення у справі Лазаренко та інші, § 37, і, у контексті статті 8 Конвенції, Foley v. the United Kingdom (dec.), № 39197/ 98, 11 вересня 2001 року)». Як зазначається у Постанові ВП ВС від 12 грудня 2024 року у справі № 990SСGС/20/24, ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та своєчасного (без невиправданих зволікань) розгляду і вирішення справи. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін чи учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Суд вважає, що справу можливо розглянути на підставі наявних доказів, участь сторін у справі не є обов`язковою. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості проведення заочного розгляду справи. Дослідивши наявні матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Обставини, встановлені при розгляді справи. 06 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис №381 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Подальші шлюбні відносини між подружжям не склалися, у зв`язку з чим 11.07.2025 позивачкою пред`явлено до відповідача позов про розірвання шлюбу (справа №569/14214/25). За період спільного проживання у шлюбі позивачка з відповідачем набули майно, а саме: -житловий будинок [ADDRESS] ; -земельна ділянку з кадастровим номером 5624682000:03:022:0397, площею 0,0943га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Вересневе, яка в подальшому була поділена на дві окремі земельні ділянки: 1) земельна ділянка з кадастровим номером 5624682000:03:022:0796 площею 0,0652 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарськиї будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Вересневе; 2) земельна ділянка з кадастровим номером 5624682000:03:022:0797 площею 0,0291 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства Рівненська область, Рівненський район, село Вересневе. Позивач прость суд визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 5624682000:03:022:0797, площею 0,0291 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Вересневе, здійснити поділ цієї земельної ділянки між сторонами шляхом визнання за кожним із них по частки, з припиненням права спільної сумісної власності. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 30-35), земельна ділянка площею 0,0291 га, з кадастровим номером 5624682000:03:022:0797 належиь на праві приватної власності [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 36-37), відповідачка є власницею зазначеної земельної ділянки. Положення законодавства. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Висновки суду. У ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідив подані письмові докази оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зазначена у рішенні суду земельна ділянка з кадастровим номером 5624682000:03:022:0797, площею 0,0291 га, є спільною сумісною власністю подружжя. Ця презумпція не була спростована іншим з подружжя. За наведеного позов підлягає до задоволення. Судові витрати За змістом ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. За положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову було сплачено 15140 грн. судового збору. Оціночна вартість земельної ділянки з кадастровим номером 5624682000:03:022:0797, площею 0,0291 га складає 3232,87 грн. (а.с. 57-58). Судовий збір мав би бути сплачений за дві позовні вимоги у розмірі 2422,40 грн. (1211,20 грн. х 2 позовні вимоги). Тому з відповідачки на користь позивача має бути стягнуто 2422,40 грн. судового збору. Щодо повернення решти сплаченого судового збору, то суд зазначає наступне. Згідно п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Згідно з положеннями ч.5 ст.7 цього Закону повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Тобто для повернення судового збору у сумі 12717,60 грн. позивач має подати суду відповідне клопотання. Щодо судових витрат за надання правничої допомоги. Згідно із ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суду не були надані докази понесення позивачем судових витрат 15000 грн. за надання правничої допомоги. Тому у суду немає підстав для їх стягнення з відповідачки на користь позивача.

Outcome: approved