Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

[PERSON] , від імені та в інтересах якої на підставі ордеру діє адвокат Плахтій О.В., звернулась в суд з позовом до ТОВ «Фінансова компанія управління активами», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солонець Тамара Миколаївна, про визнання виконавчого напису від 20 грудня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №18839, таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] через додаток «Дія» дізналася про відкриття відносно неї виконавчого провадження №68639882. Через автоматизовану систему виконавчого провадження нею було отримано доступ до матеріалів виконавчого провадження №68639882, які свідчили, що 20 грудня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №18839, про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №SAMDN50OTC001266613 від 22 серпня 2012 року, укладеним між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі Договору факторингу №РВ-2021-26/10 від 26.10.2021 року є ТОВ «Фінансова компанія управління активами», в розмірі 19 062,47 грн та 50,00 грн витрат за вчинення виконавчого напису. 15.02.2022 року відкрито виконавче провадження №68639882 з примусового виконання виконавчого напису №18839 від 20.12.2021 року. Позивачем укладались шлюби та змінювалось прізвище, в останній раз вона змінила прізвище на [PERSON] . З цим виконавчим написом нотаріуса позивач категорично не погоджується, оскільки не отримувала жодних документів щодо вчинення виконавчого напису ні від стягувача, ні від приватного нотаріуса, ні від деравжного виконавця, а сам виконавчий напис був винесений з порушенням чинного законодавства, а саме: нотаріус не пересвідчився в безспірності кредитної заборгованості, не перевірив наявність повідомлення боржника кредитором про наявність заборгованості і необхідність її погашення, що є порушенням вимог закону. Крім того, кредитний договір не був нотаріально посвідченим, а відтак нотаріус не мав прав вчиняти виконавчий напис. У зв`язку із зазначеним просить визнати виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Учасники справи, належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Від представника позивача [PERSON] адвоката Плахтій О.В. надійшла заява, в якій вона позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Крім того, просила розглянути справу без її участі та участі позивача. Відповідач ТОВ «Фінансова компанія управління активами» свого представника в судове засідання не направив, причини неявки суду не повідомив, із заявою до суду про неможливість розгляду справи у відсутність представника відповідача не звертався, відзив на позов не подав. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М., причини неявки суду не повідомила, із заявою до суду про неможливість розгляду справи у її відсутність не зверталась, письмові пояснення щодо позову не подала. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених ст. ст. 223 та 240 ЦПК України, судом не встановлено. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. 20 грудня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №18839, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» заборгованості в розмірі 19 062,47 грн та 50,00 грн витрат за вчинення виконавчого напису за кредитним договором №SAMDN50OTC001266613 від 22 серпня 2012 року, укладеним між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк». Зі змісту зазначеного виконавчого напису вбачається, що право вимоги за вказаним кредитним договором від АТ КБ «ПриватБанк» на підставі Договору факторингу №РВ-2021-26/10 від 26.10.2021 року перейшло до ТОВ «Фінансова компанія управління активами». 15 лютого 2022 року старшим державним виконавцем Бахмутського відділу державної виконавчої служби у Бахмутському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Висторопською Х.А. відкрито виконавче провадження №68639882 з примусового виконання виконавчого напису №18839 від 21 грудня 2021 року. [PERSON] , [INFO] уклала шлюб 25.04.2014 року з [PERSON] , [INFO] , прізвище дружини після укладення шлюбу [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 25.04.2014 року. На підставі рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15.08.2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується відповідним рішенням суду. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 18.08.2018 року, [PERSON] , [INFO] уклала шлюб 18.08.2018 року з [PERSON] , прізвище дружини після укладення шлюбу [PERSON] . Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють виконавчі написи. Згідно з ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий перелік затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року. Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України №622 від 26 листопада 2014 року зазначений Перелік доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» наступного змісту: «2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.». Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року (справа №826/20084/14) визнано незаконною та нечинною з моменту прийняття Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», в тому числі, в частині пункту 2 зазначеної Постанови, якою доповнено перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року №23. В подальшому ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі №826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишено без змін. Велика Палата Верховного Суду постановою від 20 червня 2018 року у справі №826/20084/14 відмовила в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року. Оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 12 червня 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14. Отже, Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року, у редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису, передбачав можливість вчинення виконавчих написів лише щодо нотаріально посвідчених договорів, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Тобто, на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису, Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29 червня 1999 року, не передбачав можливості вчинення виконавчих написів на підставі кредитних договорів, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, укладених у простій письмовій формі та не посвідчених нотаріально. У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі №320/7932/16-ц (провадження №61-38989св18) викладений правовий висновок, що боржник у судовому порядку може оспорювати виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (щодо розміру боргу або спливу строків давності за вимогами). Для правильного застосування статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у спорі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню суд має перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто: 1) чи існувала заборгованість узагалі; 2) чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі; 3) та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у праві №305/2082/14-ц (провадження №14-557цс19). Статтями 12, 13, 81 та 83 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду. Так як оспорюваний виконавчий напис вчинено на підставі кредитного договору, укладеного у простій письмовій формі та не посвідченого нотаріально, що не передбачено чинним законодавством України, а також відповідачем не надано доказів безспірності заборгованості позивача, тобто позивачем доведено, що виконавчий напис вчинений нотаріусом як з порушенням процедури його вчинення, так і на підставі документів, які не підтверджуються безспірність заборгованості, та відповідачем на спростування зазначеного не надано жодних доказів, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Згідно з ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 141, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). За приписами частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частинами 3, 4 статті 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі №757/29103/20-ц (провадження № 61-11792св21) зазначено, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду у від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19) викладено правовий висновок, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем додано договір про надання правничої допомоги №б/н25 від 10.11.2025 року; акт прийому-передачі послуг за договором №б/н25 від 10.11.2025 року, яким встановлено факт надання позивачу послуг правової допомоги на загальну суму 4 000,00 грн. Відповідачем розмір витрат на правову допомогу не оспорювався. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та абз. 1 п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати у справі, які складаються із судового збору, в розмірі 968,96 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн , суд стягує з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved