Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

У грудні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02.02.2010 № 2-1466/2010 з неї в солідарному порядку стягнуто заборгованість на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк». Виконавчий лист № 2-1466 від 19.04.2010, який видано судом на підставі вказаного судового рішення, було пред`явлено до виконання до Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції (нині Автозаводський ВДВС у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції), де було відкрите виконавче провадження № 29336682. В межах примусового виконання виконавчого провадження державними виконавцями Автозаводського ВДВС було реалізоване належне боржнику на праві власності нерухоме майно, а саме: -Квартира [ADDRESS] ; -Квартира [ADDRESS] . Вказані об`єкти житлової нерухомості були передані позивачем в іпотеку банку. Після продажу майна виконавчий документ повернуто стягувачу у квітні 2014 року. Більше виконавчий документ на примусове виконання не надходив. Нещодавно позивач дізналась, що згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відносно неї, як суб`єкта, зареєстроване обтяження № 5206693, обтяжувач: Автозаводський відділ державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції, підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, серія та номер: ВП № 29336682, видана 01.04.2014. . Вказаний вище виконавчий документ на підставі постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу без виконання стягувачу було повернуто на підставі п. 2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавче провадження № 29336682 завершено, матеріали виконавчого провадження знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання, що підтверджується листом Автозаводського ВДВС від 01.12.2025. У період з моменту повернення виконавчого документу стягувачу та станом до сьогоднішнього дня стягувач з повторним пред`явленням виконавчого листа до виконання не звертався, таким чином пропустивши як однорічний (протягом якого на підставі ст. 22 Закону «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року було можливим повторне звернення), так навіть і трирічний строк відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII. Згідно довідки Автозаводського ВДВС від 03.10.2025 за вихідним № 215206 у відділі ДВС відсутні відкриті виконавчі провадження відносно позивача. Просить зняти арешт відносно суб`єкта [PERSON] - арешт нерухомого майна, обтяжувач: Автозаводський відділ державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції, правонаступником якого є Автозаводський відділ державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження № 29336682, видана 01.04.2014 д/в [PERSON] , обтяження № 5206693. Ухвалою суду від 05.12.2025 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 14.01.2026 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача АТ «Дельта Банк», який є правонаступником первісного кредитора. Позивач у судове засідання не з`явилась, позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, зазначених у позові, до суду надали заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача Акціонерного Товариства «Укрсиббанк» у судове засідання не з`явився, про день, час, місце слухання справи був належним чином, просили розгляд справи проводити без їх участі, до суду направили відзив на позов, в задоволені позову просили відмовити. Представник відповідача Акціонерного Товариства «Дельта Банк» у судове засідання не з`явився, про день, час, місце слухання справи був належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов суду не подав. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити з огляду на таке. Судом установлено, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02.02.2010 № 2-1466/2010 з позивача [PERSON] в солідарному порядку стягнуто заборгованість на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк». Виконавчий лист № 2-1466 від 19.04.2010, який видано судом на підставі вказаного судового рішення, пред`явлено до виконання до Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції (нині Автозаводський ВДВС у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції), де відкрите виконавче провадження № 29336682. В межах примусового виконання виконавчого провадження державними виконавцями Автозаводського ВДВС було реалізоване належне боржнику на праві власності нерухоме майно, а саме: -Квартира [ADDRESS] ; -Квартира [ADDRESS] . Вказані об`єкти житлової нерухомості були передані позивачкою в іпотеку банку. Після продажу належного позивачці майна виконавчий документ повернуто стягувачу у квітні 2014 року. Більше виконавчий документ на примусове виконання не надходив. Згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відносно позивачки, як суб`єкта, зареєстроване обтяження № 5206693, обтяжувач: Автозаводський відділ державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції, підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, серія та номер: ВП № 29336682, видана 01.04.2014. . Вказаний вище виконавчий документ на підставі постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу без виконання стягувачу повернуто на підставі п. 2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції чинної на час повернення). Виконавче провадження № 29336682 завершено, матеріали виконавчого провадження знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання, що підтверджується листом Автозаводського ВДВС від 01.12.2025. У період з моменту повернення виконавчого документу стягувачу та станом до сьогоднішнього дня стягувач з повторним пред`явленням виконавчого листа до виконання не звертався, таким чином пропустивши як однорічний (протягом якого на підставі ст. 22 Закону «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року було можливим повторне звернення), так і трирічний строк відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII. Згідно довідки Автозаводського ВДВС від 03.10.2025 за вихідним № 215206 у відділі ДВС відсутні відкриті виконавчі провадження відносно позивача. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1, 2 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Згідно з ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За змістом ч. 1 ст. 316, ч.1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22) виснував, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Згідно з п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). В частинах 1 та 2 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на момент повернення виконавчого документу, зазначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Також у випадку коли у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Водночас у разі повернення виконавчого документу та знищення матеріалів виконавчого провадження у зв`язку із закінченням термінів його зберігання підстави для збереження чинності арешту майна боржника, враховуючи положення Закону станом на момент такого повернення, відсутні. Отже, наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та відсутності повторного звернення стягувача із таким виконавчим документом, є невиправданим втручанням у право боржника на мирне володіння своїм майном. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст.321 ЦК України власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 522/8685/13 зазначено, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження. У зв`язку з цим, наявні підстави вважати, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу та неможливості поновлення виконавчого провадження у зв`язку із закінченням строків пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, а як наслідок і неможливість подальшого виконання судового рішення в примусовому порядку, існування арешту, накладеного на майно боржника, втрачає свій сенс, оскільки будь-якого правового механізму реалізації досягнення мети, з якою було накладено арешт, забезпечення реального виконання судового рішення немає. Враховуючи відсутність відкритих виконавчих проваджень та фактичних майнових претензій, позивач вважає, що наявність протягом тривалого часу арешту, накладеного державним виконавцем на усе майно, без об`єктивної та передбачуваної можливості поновлення виконавчого провадження за виконавчим листом, який повернуто, є невиправданим втручанням у її право на мирне володіння майном (правовий висновок Верховного Суду України у справі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24). Як встановлено судом, вжиті заходи забезпечення виконання рішення суду у виді арешту на майно, вжиті правомірно, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань, натомість на даний час відсутні підстави для вжиття заходів забезпечення, які є тимчасовими. Арешт на майно позивача, за відсутності виконавчих проваджень та їх знищення, порушує її право власності, оскільки вона позбавлена змоги в повному об`ємі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Зважаючи на те, що відкриті виконавчі провадження відсутні, питання про зняття арешту з вищенаведеного майна не вирішено державним виконавцем самостійно, виконавче провадження знищено, продовження чинного арешту майна порушує права позивача, як власника майна на розпорядження ним. Тому таке право підлягає захисту в судовому порядку. Ураховуючи вищенаведене та з огляду на те, що відповідачі не подали суду відомостей, які б спростовували позицію позивача, та необхідність продовження застосування арешту майна, суд вважає, що позов необхідно задовольнити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати суд покладає на позивача.

Outcome: approved