Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

І. Позиції учасників справи Аргументи позивачки 09 вересня 2025 року до суду засобами поштового зв`язку надійшла позовна заява [PERSON] , подана адвокатом Строєвим О.В., до Першої київської державної нотаріальної контори, Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації про скасування заборони на нерухоме майно. Позов обґрунтований тим, що: - [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS] (далі - житловий будинок); -згідно з інформацією про державну реєстрацію обтяжень, 20.07.2006 на вказаний житловий будинок Першою київською державною нотаріальною конторою було накладено заборону відчуження нерухомого майна; -згідно з відповіддю на адвокатський запит надати документи, на підставі яких було накладене обтяження неможливо у зв`язку з їх відсутністю; -наявність заборони відчуження нерухомого майна позбавляє позивачку права розпоряджатися житловим будинком. У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися. 17 листопада 2025 року від представника позивачки, адвоката Строєва О.В., надійшла заява про розгляд справи без участі позивачки та її представника, позов просив задовольнити. Аргументи Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 22 жовтня 2025 року до суду засобами поштового зв`язку надійшли письмові пояснення представника виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Малуєвої С.О., у яких вона зазначила, що: -управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації ліквідоване 01.01.2002 без правонаступника; -у КМДА відсутня будь-яка документація щодо підтвердження або спростування накладення арешту на вказане майно у 1998 році. Представник виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в судове засідання не з`явився, просив розгляд справи проводити без його участі (а.с. 49). Аргументи Першої київської державної нотаріальної контори 18 листопада 2025 року від представника Першої київської державної нотаріальної контори надійшов лист, у якому він просив розглядати справу без його участі на весь час розгляду справи та прийняти рішення згідно чинного законодавства України. Представник Першої київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином шляхом доставки судової повістки до електронного кабінету. ІІ. Процесуальні дії суду 23 вересня 2025 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, у якій визначив проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, призначив судове засідання на 17 листопада 2025 року. У зв`язку з неявкою представника Першої київської державної нотаріальної контори суд відклав судове засідання на 06 лютого 2026 року. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося ІІІ. Обставини, які встановив суд [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 60.3 кв.м, житлова площа 31 кв.м, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №168350751 від 28.05.2019 (а.с. 12) та рішенням ІІ сесії ІХ скликання Київської міської ради №2633/2674 від 23.09.2021 про приватизацію громадянкою [PERSON] земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель в споруд на [ADDRESS] (а.с. 15). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майн щодо об`єкта нерухомого майна №442182054 від 04.09.2025, наявне обтяження № 31752853, зареєстроване 20.07.2006 Першою київської державною нотаріальною конторою, підстава обтяження: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:47084631 від 28.05.2019 18:11:49, Чуйко Анна Георгіївна, Комунальне підприємство «Реєстраційне бюро», м. Київ, об`єкт обтяження: [ADDRESS] (а.с. 26). Згідно з відповіддю Першої київської державної нотаріальної контори №2890/01-16 від 12.06.2025 на адвокатський запит № 2025/2205-1 від 22.05.2025, надати копію документів, на підставі яких було внесене обтяження, немає можливості, у зв`язку з відсутністю документів (а.с. 19). Згідно з відповіддю Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №056-5256 від 28.07.2025 на адвокатський запит №2025/2307-1 від 23.07.2025, надання копій документів, які слугували підставою для внесення відомостей про обтяження до відповідного реєстру; скасування обтяження об`єкта нерухомого майна, знаходяться поза межами компетенції Департаменту. Листування Київської міської державної адміністрації щодо заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на зберігання до Державного архіву м. Києва не надходило (а.с. 22-24). ІV. Мотиви суду Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 ЦПК України. Одним зі способів захисту цивільних прав, згідно із п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є припинення правовідношення. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом приписів ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦПК України). Обтяженням є заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів (ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), (що ратифікована Україною 17.07.1997, і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Фонд «Батьківська турбота» проти України» (заява № 5876/15; п. 61) від 09.10.2018 Європейський суд з прав людини зазначив, що помилки та недоліки, допущені державними органами влади, повинні служити на користь постраждалих осіб, особливо у разі відсутності інших конфліктуючих приватних інтересів. Іншими словами, ризик вчинення державними органами будь-якої помилки має нести держава і ці помилки не повинні виправлятись за рахунок зацікавленої особи. Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Згідно зі ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. У постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 Верховний Суд виснував, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. V. Мотиви і висновки суду У справі, що розглядається: - [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] ; -на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на вказаний будинок було накладено обтяження у виді заборони відчуження нерухомого майна; -наявність заборони позбавляє позивачку права в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд; -попри те, що з дня накладення арешту минуло близько 20 років, будь-яких претензій до позивачки Виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за цей період не мав; управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації, що вказане обтяжувачем, ліквідоване без правонаступництва 01.01.2002. За таких обставин, суд доходить висновку, що тривала наявність арешту на житловий будинок і, як наслідок, неможливість ним розпоряджатися, за відсутності будь-яких вимог до позивачки з боку держави, покладає на неї надмірний тягар і становить непропорційне втручання у конвенційне право позивачки на мирне володіння своїм майном. Водночас чуд акцентує, що в позовній заяві [PERSON] визначила відповідачами у справі Першу київську державну нотаріальну контору та Виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Відповідно до норм Закону України «Про нотаріат» у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулись до нього або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Враховуючи викладене, нотаріус, як суб`єкт, який зареєстрував обтяження, не може бути відповідачем у справі про зняття цього обтяження, а може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. За таких обставин, у позові в частині вимог до Першої київської державної нотаріальної контори суд відмовляє. З огляду на викладене, суд задовольняє позов частково. VІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У позовній заяві позивачка зазначила, що є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії КВ-1 №003424 (а.с. 11), що є підставою для звільнення від сплати судового збору відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Доказів понесення інших судових витрат сторони у справі не надали. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки сторони не заявляли вимоги щодо відшкодування судових витрат, суд не вирішує питання їх розподілу. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial