Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовну заяву мотивовано тим, що в період з 24 лютого 1994 року по 17 березня 2022 року вони перебували з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. В період сумісного проживання ними за спільні кошти було придбано рухоме і нерухоме майно, а саме: -житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 90,6 кв.м., житловою площею - 63,3 кв.м., розташований по [ADDRESS] ; - земельна ділянка площею 0,1500 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0524555100:01:012:0154, розташована за тією ж адресою; - автомобіля АUDI 80, 1989 року випуску вартістю 190 000 грн.; - автомобіль DAF 95 ХF 380, 1999 року випуску вартістю 315 000 грн.; - автомобіль DAEWOO NEXIA , 2007 року випуску вартістю 76 000 грн.; - автомобіль ГАЗ 2410, 1987 року випуску вартістю 57 000 грн.; - причеп ПА 004, 2007 року випуску вартістю 30 000 грн.; - причеп ПР ASCANIA, 1993 року випуску вартістю 11 500 грн. Оскільки відповідач фактично не визнає її права власності на майно, добровільно спір вони не вирішили, вона звертається до суду з даним позовом. З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить суд поділити між співвласниками житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 90,6 кв.м., житловою площею - 63,3 кв.м., розташований по [ADDRESS] згідно з варіантом № 2 висновку судового експерта № 764 від 13 червня 2025 року та земельну ділянку площею 0,1500 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0524555100:01:012:0154, розташовану за тією ж адресою, згідно з варіантом № 3 поділу земельної ділянки висновку судового експерта № 764 від 13 червня 2025 року, відповідно до варіанту 2 поділу житлового будинку та господарських будівель і споруд, а саме: визнати за нею право особистої приватної власності на частину (другу сторону) позначену на плані синім кольором житлового будинку [ADDRESS] ; визнати за нею право особистої приватної власності на частину (другу сторону) позначену на плані синім кольором земельної ділянки з кадастровим номером 0524555100:01:012:0154, розташовану по [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на: - частку автомобіля DAF 95 ХF 380, 1999 року випуску; - частку причепа ПА 004, 2007 року випуску; - частку автомобіля АUDI 80, 1989 року випуску; - частку автомобіля DAEWOO NEXIA , 2007 року випуску; - частку автомобіля ГАЗ 2410, 1987 року випуску; - частку причепа ПР ASCANIA, 1993 року випуску. У власності [PERSON] залишити: - частку автомобіля DAF 95 ХF 380, 1999 року випуску; - частку причепа ПА 004, 2007 року випуску; - частку автомобіля АUDI 80, 1989 року випуску; - частку автомобіля DAEWOO NEXIA , 2007 року випуску; - частку автомобіля ГАЗ 2410, 1987 року випуску; - частку причепа ПР ASCANIA, 1993 року випуску. Стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати по сплаті судового збору в сумі 13 420 грн., 21 600 грн. витрат за проведення судової експертизи, 3000 грн. витрат за понесених у зв`язку з виготовленням технічної документації та 15 000 грн. витрат на правову допомогу. 14 березня 2025 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій посилався на те, що в період шлюбу ними також було придбано житловий будинок та господарські споруди в [ADDRESS] . Уточнивши свої позовні вимоги просив суд визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя вказаний житловий будинок та господарські споруди, а також стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 грудня 2023 року відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , призначено підготовче судове засідання. Не погоджуючись із позовними вимогами 19 березня 2024 року відповідач [PERSON] подав відзив, в якому вказував, що усе майно, яке просить розділити позивачка хоча і було придбано в період шлюбу, однак за його особисті кошти, які були подаровані його братом. Крім цього, житловий будинок і земельна ділянка в [ADDRESS] , про який не вказує позивачка, були придбані за кошти подаровані їм його сестрою. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 квітня 2024 року призначено у даній справі комплексну будівельно-технічну, оціночно-будівельну, земельно-технічну, оціночно -земельну та автотоварознавчу експертизу. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 19 червня 2025 року провадження у даних справах об`єднано судом в одне для їх спільного розгляду. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд. При розгляді справи представник позивачки [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. У задоволенні позовної заяви [PERSON] просила відмовити у зв`язку з відсутністю порушеного права, оскільки житловий будинок та господарські споруди в [ADDRESS] і так є спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] . Відповідач [PERSON] заперечував проти поданої заяви [PERSON] , посилаючись на те, що вони дійсно перебували у шлюбі з позивачкою. Однак за період сумісного проживання його колишня дружина не працювала і усе майно, яке було придбано ними у шлюбі купувалося за його особисті грошові кошти, йому допомагав брат, який проживає на території російської федерації, допомагала його мати. З позивачкою за час шлюбу вони ніякого майна не купували, спільних коштів у них не було. Пояснив також, що автомобіль ГАЗ 2410 ще у 2010 році було продано за дорученням, автомобіль DAEWOO NEXIA є металобрухтом і після ДТП, в розібраному стані знаходиться за місцем проживання позивачки в селі Зарванка, а причепа ПР ASCANIA не існує в наявності. З цих підстав просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Подану ним позовну заяву підтримав та просив задовольнити. Дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви [PERSON] та відмову у задоволенні позовної заяви [PERSON] з наступних підстав. Судом установлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 лютого 1994 року. На підставі рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 березня 2022 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.10). Відповідно до договорів купівлі-продажу, 09 вересня 2020 року на ім`я [PERSON] було придбано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 90,6 кв.м., житловою площею - 63,3 кв.м., розташований по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1500 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0524555100:01:012:0154, розташована за тією ж адресою (а.с.11-14). За п.7 вказаних договорів придбання житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки за цими договорами в спільну сумісну власність подружжя вчиняється за письмовою згодою дружини покупця [PERSON] . З відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ у Вінницькій області вбачається, що станом на 23 листопада 2023 року за [PERSON] зареєстровані наступні транспортні засоби: - автомобіль АUDI 80, 1989 року випуску, дата реєстрації 13 жовтня 2017 року; - автомобіль DAF 95 ХF 380, 1999 року випуску, дата реєстрації 13 квітня 2016 року; - автомобіль DAEWOO NEXIA , 2007 року випуску, дата реєстрації 18 січня 2014 року; - автомобіль ГАЗ 2410, 1987 року випуску, дата реєстрації 25 липня 2008 року; - причеп ПА 004, 2007 року випуску, дата реєстрації 24 жовтня 2007 року; - причеп ПР ASCANIA, 1993 року випуску, дата реєстрації 09 листопада 2002 року (а.с.15). Крім цього, як свідчать матеріали інвентаризаційної справи БТІ, в період сумісного проживання сторін на підставі договору купівлі-продажу від 12 березня 2005 року [PERSON] було придбано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] . Відповідно до висновку експерта № 764 від 13 червня 2025 року за результатами проведення комплексної будівельно-технічної, оціночно-будівельної, земельно-технічної, оціночно -земельної та автотоварознавчої експертизи: ринкова вартість житлового будинку літ. «А» загальною площею 90,6 кв.м. домоволодіння [ADDRESS] станом на час проведення дослідження складає 1 241 599 грн.; ринкова вартість земельної ділянки площею 0,1500 кв.м. з кадастровим номером 0524555100:01:012:0154, розташованої за цією ж адресою становить 269 526 грн. Аналізуючи планувальні рішення приміщень житлового будинку, порівнюючи їх з вимогами нормативно-правових актів чинних в Україні в галузі будівництва, поділити в натурі житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами без відступу від даних часток не вбачається за можливе. Таким чином, на розгляд суду пропонується варіанти поділи в натурі житлового будинку між співвласниками з визначенням розміру компенсації співвласнику частка якого буде менша після виділу в натурі, з рекомендаціями по проведенню будівельних та ремонтно-будівельних робіт з реконструкції. Порівнюючи вимоги нормативно-правових актів чинних в Україні в галузі будівництва, на підставі проведеного дослідження, враховуючи наявні матеріали та результати натурного обстеження, фактичне планування приміщень, на розгляд суду пропонуються варіанти поділу житлового будинку між співвласниками з визначенням розміру компенсації співвласнику частка якого буде менша після виділу в натурі, які описані в таблиці 9,10,11 дослідницької частини висновку та зображені в Додатках 1,2,3 до висновку. На підставі проведеного дослідження, на розгляд суду пропонуються варіанти поділу земельної ділянки площею 0,1500 кв.м. з кадастровим номером 0524555100:01:012:0154, відповідно до варіантів поділу житлового будинку, господарських споруд та будівель між співвласниками у наданих варіантах враховано можливість нормального користування будинком і здійснення за ним догляду, можливість реального проходу з вулиці на подвір`я тощо, які описані в табл.12,13,14,15,16 дослідницької частини висновку та зображені на Додатку 5,6,7,8,9 даного Висновку (а.с.136-218). На підтвердження щодо належності спірного майна [PERSON] на праві особистої приватної власності, відповідачем надано суду Договір дарування коштів з цільовим призначення купівлі автомобіля, відповідно до якого його брат [PERSON] 25 березня 2016 року подарував [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000 дол. США в якості подарунку для придбання в особисту власність автомобіля DAF Х (а.с.30). На підставі Договору дарування від 12 жовтня 2017 року брат відповідача - [PERSON] подарував [PERSON] грошові кошти в сумі 5 000 дол. США в якості подарунку для подальшого використання у власних цілях (а.с.36). Як вбачається із Договору дарування від 28 серпня 2020 року [PERSON] подарував [PERSON] грошові кошти в сумі 27 287 дол. США в якості подарунку для придбання в особисту власність житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельною ділянкою, розташованими по [ADDRESS] , на умовах і з урахуванням попереднього Договору про наміру від 28 січня 2020 року, з умовами довічного утримання і проживання в ньому дарувальника (а.с.32). Згідно виписки з рахунку братом відповідача [PERSON] у 2020 році на його рахунок були здійснені перекази грошових коштів на суми: грудень 2020 року -1094,50 дол. США, у липні 2020 року - 19 402,50 дол.США та 6 885,40 дол.США відповідно. Крім цього, [PERSON] надав суду заяви на переказ грошових коштів його братом [PERSON] на ім`я [PERSON] від 30 липня 2010 року на суму 4 000 дол. США, громадянином [PERSON] від 08 квітня 2016 року на суму 1000 дол. США та від 09 квітня 2016 року на суму 1000 дол.США як доказ надання грошової допомоги його братом їх сім`ї (а.с.122-124). Допитаний судом свідок [PERSON] пояснив суду, що є братом відповідача [PERSON] . Сімейні відносини між подружжям [PERSON] не склалися у зв`язку з суперечками та непорозуміннями. Протягом сумісного проживання спільного господарства вони не вели, спільного бюджету у них не було, не працювали. Їх рідний брат [PERSON] завжди допомогам грошима, переказував гроші, допомагали також їхня мати та сестра. Усе майно подружжя протягом шлюбу було придбано за кошти їх брата, який проживає та працює в російській федерації. Щодо позовних вимог [PERSON] . Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій статті 368 ЦК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України) Згідно з частиною першою статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності. Відповідно до змісту статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України. Згідно з частинами першою та другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Нормою ст.392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. За змістом положень ст.ст.12, 13, 78, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, дійсну вартість такого майна станом на час розгляду справи в суді, з`ясувавши в першу чергу час придбання зазначеного майна, оскільки нормами сімейного законодавства встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Разом з тим, ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на його/її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Наведена вище правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, від 29 червня 2021 року по справі №916/2813/18, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 06 лютого 2018 року по справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року по справі №404/1515/16-ц, від 18 квітня 2018 року по справі №180/254/15-ц, від 25 квітня 2018 року по справі №212/8891/15-ц, від 03 жовтня 2018 року по справі №127/7029/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №761/17775/15-ц, від 09 січня 2019 року по справі №643/4589/15-ц, від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18, від 19 лютого 2020 року по справі №405/3904/17, від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17, від 01 квітня 2020 року по справі №462/518/18, від 26 листопада 2020 року по справі №724/1427/18, від 24 листопада 2021 року по справі №536/656/18, від 15 грудня 2021 року по справі №756/15452/17. При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року по справі №522/17831/20. Враховуючи, що спірне майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 90,6 кв.м., житловою площею - 63,3 кв.м., розташований по [ADDRESS] ; земельна ділянка площею 0,1500 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0524555100:01:012:0154, розташована за тією ж адресою; автомобіль АUDI 80, 1989 року; автомобіль DAF 95 ХF 380, 1999 року випуску; автомобіль DAEWOO NEXIA , 2007 року випуску; автомобіль ГАЗ 2410, 1987 року випуску; причеп ПА 004, 2007 року випуску та причеп ПР ASCANIA, 1993 року випуску, були набуті сторонами [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу в інтересах сім`ї, а отже є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на це майно, суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку, земельної ділянки та транспортних засобів. Суд погоджується із обраним позивачкою [PERSON] варіантом поділу спільного сумісного майна - житлового будинку та земельної ділянки, оскільки він відповідає вимогам нормативно-правових актів чинних на території України в галузі будівництва, іншого варіанту відповідачем не запропоновано. Доказів того, що причепу ПР ASCANIA, 1993 року випуску не існує в наявності, суду не надано. Щодо поділу автомобіля ГАЗ 2410, який передано у володіння третій особі [PERSON] слід зазначити наступне. Як вбачається з копії довіреності від 09 квітня 2010 року [PERSON] уповноважив [PERSON] або [PERSON] за цією довіреністю продати, обміняти або здати в оренду (позичку), передати в заставу належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль ГАЗ 2410 1987 року випуску (а.с.27-28). При цьому, зробив це не отримавши відповідної згоди другого з подружжя. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16. Оскільки на час ухвалення рішення суду автомобіль ГАЗ 2410 фактично вибув з володіння відповідача, в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, однак, без згоди позивачки, то він підлягає включенню до складу спільної сумісної власності подружжя для його поділу, так як його відчуження не позбавляє права позивачку претендувати на компенсацію 1/2 його частки. Позивачка [PERSON] на даний час просить поділити вказаний автомобіль визнавши за нею право на 1/2 частки вказаного автомобіля, вимоги про компенсацію її частки не заявляє, тому її вимога підлягає задоволенню з наведених вище підстав. На спростування презумпції правомірності права спільної сумісної власності надані відповідачем [PERSON] . Договори дарування грошей подарованих братом на придбання ним жилого будинку із земельною ділянкою, автомобіля DAF 95 Х та в подальшому автомобіля АUDI, суд вважає сумнівними, оскільки як зазначено в самих договорах вони укладені в місті Южно-Сахалінськ російської федерації, у зв`язку з цим суд позбавлений можливості перевірити відповідність їх укладення нормам законодавства України та оцінити на предмет їх належності, допустимості, достовірності. Крім цього, доказів про те, що вказані подаровані як стверджує відповідач, грошові кошти витрачені саме на придбання житлового будинку із земельною ділянкою та автомобілів, немає. До показань допитаного свідка суд відноситься критично, оскільки такий є рідним братом [PERSON] . Щодо позовних вимог [PERSON] . В частині заявлених [PERSON] вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку та господарських споруд в [ADDRESS] , суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. У даному випадку спірне домоволодіння придбане в період шлюбу подружжя [PERSON] , тому вважається спільним сумісним майном, допоки не буде доведено протилежного. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. В новій редакції позовної заяви поданої 03 квітня 2025 року [PERSON] ставить питання про визнання спільною сумісною власністю майна. З огляду на наведене вимога [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя не підлягає задоволенню у зв`язку з обранням неналежного способу захисту. Щодо розподілу судових витрат Згідно ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача;2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовом позивачка [PERSON] сплатила судовий збір на користь держави в сумі 13 420 грн. Також при розгляді справи [PERSON] сплачено витрати в сумі 21 600 грн. за проведення судової експертизи і 3 000 грн. витрат, понесених у зв`язку з виготовленням технічної документації. На підставі ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позовних вимог судовий збір, витрати за експертизу та на виготовлення технічної документації, необхідної для розгляду справи підлягають стягненню з [PERSON] в повному обсязі. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Шикунова А.О. до закінчення судових дебатів у справі зробила заяву про понесення позивачкою витрат на правову допомогу у розмірі орієнтовно 15 000 грн. та те, що докази їх понесення будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. За наведених підстав, суд при ухваленні даного рішення не вирішує питання щодо розподілу витрат на правову допомогу понесених позивачкою [PERSON] . У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог [PERSON] сплачений ним судовий збір в розмірі 1 211,20 грн. при зверненні до суду з позовом відшкодуванню [PERSON] не підлягає.

Outcome: approved