Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

09.07.2024 року [PERSON] через свого представника - адвоката Лаєвську М.Л. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який був зареєстрований 22 січня 2016 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стані Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 13. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] , який постійно проживає з батьком та знаходиться на його утриманні. Позивач у позові вказує, що після реєстрації шлюбу сторони були зареєстровані за однією адресою: по [ADDRESS] , однак, сімейне життя не склалося, часто виникали сварки та конфлікти. В результаті таких відносин більш ніж три роки тому сторони припинили шлюбні відносини, і він разом з дитиною пішов від дружини, самостійно виховує сина та утримує його. Відповідачка на теперішній час знята з реєстраційного обліку за адресою: по [ADDRESS] , іншого зареєстрованого місця проживання не має, місце знаходження її не відоме, рід занять - також не відомий. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10.01.2023 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу висновком органу опіки та піклування Краснолуцької сільської ради, затвердженим рішенням виконавчого комітету Краснолуцької сільської ради від 18.04.2023 року, місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , визначено з батьком - [PERSON] . Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 травня 2024 року з [PERSON] на користь [PERSON] , стягнуті аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки всіх видів доходу боржника. Аліменти відповідачкою не сплачуються. Посилаючись на те, що відповідач самоусунулася від виконання батьківських обов`язків і дитина залишилася без її опіки, турботи і взагалі місце відповідача тривалий час невідоме, позивач просить позбавити відповідача - мати дитини батьківських прав. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 липня 2024 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 26 вересня 2024 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова задоволено клопотання представника позивача про витребування висновку в Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] . 04 листопада 2024 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав передано для розгляду за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова. 09.01.2025 року дана цивільна справа надійшла в провадження Київського районного суду м. Харкова. 26 лютого 2025 року ухвалою Київського районного суду м. Харкова закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. 18 березня 2025 року на виконання ухвали суду про витребування Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради надіслав на адресу суду висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] та подали до суду письмові пояснення, в яких повністю заперечували щодо позову, посилаючись на відсутність достатніх підстав для підтвердження умисної винної поведінки [PERSON] та неможливості виправити ситуацію, просили проводити розгляд справи за їх відсутності. 17 квітня 2025 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 30 червня 2025 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про витребування з Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради копій документів, що стали підставою для висновку органу опіки від 28.02.2025 №134 про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього [PERSON] , [INFO] . 30 червня 2025 року ухвалою Київського районного суду міста Харкова задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; про витребування з Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради копій документів, що стали підставою для висновку органу опіки від 28.02.2025 №134. 10 лютого 2026 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про долучення доказів до матеріалів справи. 10 лютого 2026 року в судовому засіданні допитано свідка [PERSON] , [PERSON] , прийнято відмову представника позивача від свідка [PERSON] , задоволено клопотання представника позивача про долучення доказів. Представник позивача у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та прохала їх задовольнити на підставах, викладених у позовній заяві. Відповідач, будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, не повідомивши про причини неявки. В матеріалах справи на а.с. 65 міститься заява відповідача [PERSON] , в якій вона заперечує проти позовних вимог про позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON] , просила залучити довідку про реєстрацію місця проживання. Третя особа - орган опіку та піклування в судове засідання не з*вились, подали заяву, в якій просили розглядати справу у їх відсутність. Вислухавши представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини. Положеннями ст. 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. За нормами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, як це передбачається вимогами ст. 155 СК України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Згідно вимог ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом встановлено, що батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] є мати - [PERSON] та батько - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 01.03. 2016 року народження серії № [NUMBER] (а.с. 6). Сторони перебували у шлюбі з 22 січня 2016 року, зареєстрованого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стані Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 13, який був розірваний згідно рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10.01.2023 року за позовом [PERSON] . Під час розірвання шлюбу питання визначення місця проживання дитини не вирішувалось. Згідно наданого до суду висновку органу опіки та піклування Краснолуцької сільської ради, затвердженим рішенням виконавчого комітету Краснолуцької сільської ради Миргородського району Полтавської області від 18.04.2023 року, місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , визначено з батьком - [PERSON] . Представником позивача надано розрахунок Основ`янсько-Слобідського відділу ДВС у місті Харкові, № 15927 від 06.01.2026 про наявність у відповідача [PERSON] заборгованості зі сплати аліментів на утримання сина, яка складає складає 92640,25 грн. Позивач, звертаючись з позовом до суду про позбавлення колишньої дружини батьківських прав відносно сина вказує, що [PERSON] самоусунулася від виконання батьківських обов`язків і дитина залишилася без її опіки, турботи і взагалі місце її тривалий час невідоме. В обгрунтування позовних вимог позивач надає наступні докази: копію рішення суду від 10.01.2023 року про розірвання шлюбу, висновок органу опіки та піклування від 10.04.2023 року про визначення місця проживання сина разом з батьком, характеристику з навчального закладу від 02.06.2023 року про участь батька у вихованні сина, відповідь з КНП «Гадяцький центр первинної медико-санітарної допомоги» від 16.07.2024 року, розрахунок з ДВС про заборгованість відповідача по аліментах, інформацію з КЗ «Харківський ліцей № 89» від 03.10.2025 року про влаштування дитини за заявою батька, технічний паспорт на квартиру позивача, копію постанови з Єдиного реєстру судових рішень від 07.11.2024 року. Судом за клопотанням представника позивача також були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] . При цьому, свідок [PERSON] повідомила, що є матір*ю позивача та бабусею [PERSON] , вказувала, що її син - [PERSON] з 2019 року не проживав з [PERSON] , яка пішла від них і онук [PERSON] проживав з матір*ю, в 2022 році вона та її невістка із сином попала під обстріл, [PERSON] поранило і вона потрапила до лікарні, де лікувалась декілька місяців, а вони забрали до себе онука і [PERSON] живе з ними з 15.04.2022 року. Потім, вони виїхали в Полтавську область, як ВПО, де онук пішов до школи. Після повернення в Харків в серпні 2024 року колишня невістка до них зверталась, що вони повернули їй сина, однак вони відмовились, оскільки вважають, що дитині з ними буде краще. Негативно характеризує відповідача [PERSON] , яка ніде не працює, живе з сожителем і дитиною не займається. Свідок [PERSON] в суді повідомила, що є сусідкою позивача і знає, що [PERSON] був одружений, в нього народився син [PERSON] , зараз позивач нібито розлучений, раніше часто бачила відповідача, а зараз вже тривалий час відповідача не бачить, де мати дитини живе їй невідомо. Вказувала, що позивач живе з батьками та сином, чи зустрічаються та спілкується відповідачка із сином не може сказати, оскільки не знає. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ст. 18 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основної уваги. Вимогами ст. 27 даної Конвенції передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, нести основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей рівень життя, необхідний для розвитку дитини. В пункті 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Статтею 3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Також, на необхідності дотримання вказаного принципу неодноразово наголошено у практиці ЄСПЛ, яка застосовується судами України на підставі частини четвертої статті 10 ЦПК України та положень Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (Рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland», п. 135; Рішення ЄСПЛ від 11 жовтня 2017 року «M.S. v. Ukraine», п. 77). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Mamchur v. Ukraine», п. 100). Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (Заява № 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у Справі Olssonv. Sweden (№ 2) від 27 листопада 1992 року, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Отже, при винесенні рішення суд приймає до уваги тільки інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків. Згідно ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Преамбулою, ст.ст. 5, 9 Конвенції про права дитини встановлено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточені, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Держава поважає відповідальність, права і обов`язки батьків належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення прав дитини і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються, держава поважає право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками підтримувати на регулярній основі відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Суд зазначає, що при розгляді даної справи судом були досліджені всі надані позивачем докази і суд приходить до висновку, що жодного доказу умисного ухилення матері від виконання своїх батьківських обов*язків по відношенню сина - відповідачем по справі, позивачем до суду не надано, ані під час відкриття провадження по справі, ані під час розгляду справи по суті. При цьому, суд зазначає, що ані показання свідків, ані довідки з місця навчання та лікування дитини не свідчать про умисне ухилення матері від виховання сина. А навпаки, із пояснень свідка [PERSON] вбачається, що дитина до 2022 року та поранення матері проживала з матір*ю, а потім батько вивіз сина в іншу область, коли мати дитини перебувала в лікарні після поранення, після повернення до м. Харкова мати просила повернути їй дитину, однак їй було відмовлено. Даних про обізнаність матері дитини про наявність заборгованості по аліментах суду під час розгляду справи також не надано, відповідач надала свої дані про її місцезнаходження, висловила свою позицію щодо позовних вимог, а посилання представника позивача в поясненнях в суді на необхідність позбавлення матері батьківських прав можливою мобілізацію батька дитини в умовах воєнного стану взагалі є недоречним та порушує конституційні права громадян на захист Держави. Також, судом вивчено і постанову суду, надану позивачем та суд зазначає, що в ній йдеться про крадіжку шкільного рюкзаку, можливо і для сина позивача, що є дуже суперечливим для вирішення питання щодо протиправної поведінки матері дитини до свого сина. Згідно ч.ч.5,6 ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей № 134 від 28.02.2025 департамент, який діє від органів опіки вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав матері [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Суд вважає висновок органу опіки та піклування таким, що є обґрунтованим та зроблений на повному та всебічному дослідженні всіх обставин справи щодо відносин між батьками і дітьми, зроблений з належним з*ясуванням всіх обставин наявності або відсутності умисного ухилення матері від виконання обов*язків по вихованню дитини, і відсутність витребуваних матеріалів на підставі яких було наданий цей висновок не впливає на висновки суду щодо даного питання. Таким чином, перевіривши всі обставини позовної заяви, дослідивши належним чином всі надані сторонами докази в їх сукупності та враховуючи перш за все інтереси малолітньої дитини, суд приходить до висновку, що обґрунтованих підстав для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав по відношенню до малолітнього сина немає, оскільки належних та допустимих доказів щодо умисної протиправної поведінки матері по відношенню до сина- [PERSON] , 2016 р.н. не встановлено під час розгляду даної справи і не надані такі докази позивачем. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як винятковий та надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 62 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 вересня 2020 року у справі № 69/2009 року у справі № 68 61-6807св21). Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованих Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2016 року у справі 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Подібні висновки наведені і у постанові Касаційного цивільного суду на складі ВС від 29.11.2023 року у справі № 607/15704/22. Таким чином, під час розгляду даної справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про її ухилення від виховання дитини та, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не буде відповідати інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Даних обставин під час розгляду даної справи судом не встановлено. Враховуючи вищевикладене суд, оцінюючи докази в їх сукупності, за наявних на даний час обставин не вбачає потреби у позбавленні відповідача батьківських прав, погоджуючись при цьому з висновком Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо її малолітнього сина [PERSON] . Проте суд вважає за необхідне, беручи до уваги, що виконання відповідачем батьківських обов`язків зводиться, в основному, лише до сплати аліментів, попередити її про необхідність змінити своє ставлення до виховання та утримання сина [PERSON] . На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed