Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

в позові вказано: «… [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 16 липня 2007 року у м. Бурштин Галицького району Івано-Франківської області, актовий запис № 58. Шлюб на даний час дійсний. 08 листопада 2018 року я, на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 08 листопада 2018 року, продав Бурштинській міській раді належну мені нa праві власності квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 2.1 Договору продаж квартири здійснена за 378 000,00 грн. 14 грудня 2018 року між Відповідачкою [PERSON] та громадянами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу квартири згідно якого продавці передали у власність Покупцю квартиру [ADDRESS] . Згідно ст. 3 Договору продаж квартири вчинено за ціною 401 300,00 грн. В ст. 8 Договору покупець заявила, що грошові кошти на придбання квартири є спільними з чоловіком [PERSON] . Насправді, грошові кошти заплачені за купівлю квартири в сумі 401 300,00 грн. складалися з моїх особистих коштів позивача в сумі 378 000,00 грн., отриманих ним від продажу квартири в м. Бурштині 08 листопада 2018 року та спільно нажитих коштів подружжя в сумі 23 300,00 грн. (401 300,00 грн. - 378 000,00 грн.). Відтак, [PERSON] сплатив за квартиру 389 650,00 грн. (378 000,00 грн. + 11650 грн. (23300 грн./2), [PERSON] сплатила 11 650,00 грн. Таким чином, частка сплачених [PERSON] коштів на придбання квартири [ADDRESS] становить становить 97,1 % (389 650,00 грн./ 401 300,00 грн. х 100), а [PERSON] 2,9 % (100-97,1%)…». Тому позивач просив суд визнати спільною сумісною власністю [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) квартиру [ADDRESS] ; визнати право власності нa 1/2 частини квартири [ADDRESS] за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); визнати право власності нa 1/2 частини квартири [ADDRESS] за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та надав перед судом пояснення про те, що сторони придбали квартиру та зареєстрували на відповідача, в договорі вказано, що кошти спільні; відповідач не заперечує, що квартира спільна; квартира не може бути поділена; наведена представником практика не відповідає обставинам даного спору, оскільки квартира неподільна, а в іншому спорі розглядався поділ об`єкта. В судовому засіданні представник відповідача надав перед судом пояснення про те, що квартира набута в шлюбі і належить на праві спільної сумісної власності сторонам; позов заперечив, оскільки відповідач використав невірний спосіб захисту; реальний поділ квартири є належним способом захисту; квартира неподільна; представник був учасником в іншому спорі за участі інших осіб, та апеляційним судом було відмовлено в позові про визначення права на частки. Зазначені положення містяться у відзиві. Мирову угоду позивача відповідач не прийняв. Суду її не було подано сторонами спільно. Позивач подав відповідь на відзив із повторенням власних аргументів. В ч. 4 ст. 77 ЦПК України вказано, що суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Отже суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже не підлягають доказуванню обставини, які визнаються сторонами. Судом встановлено наступні обставини. Представники сторін визнали обставину набуття квартири у спільну сумісну власність та неподільність об`єкта спору. Відповідачка не заперечує, що спірна квартира є спільним сумісним майном. Отже, спір з цього приводу відсутній. У пункті 8 договору купівлі-продажу квартири від 14.12.2018 року, вказано про те, що вказаний договір укладався за згодою позивача, і грошові кошти на придбання квартири є спільними. Згідно 3 ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Частиною 2 ст. 372 ЦК України та ч. 1 ст. 70 СК України встановлено презумпцію рівності часток подружжя при поділі спільного майна. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один 3 них не мав 3 поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 Верховний Суд вказав, що факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому відчуження частки цього майна на публічних торгах без згоди іншого з подружжя порушує право останнього як співвласника на вільне користування і розпорядження нерухомим майном. Отже спірне майно належить співвласникам. Однак вони самостійно не визначили частки і не зареєстрували їх, як цього бажає позивач за змістом його пояснень. В ч. 1 ст. 15 ЦК України вказано, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В безспірному порядку усунення даного спору можливо було здійснити у спосіб видачі свідоцтва про право на частку за заявами сторін договору та спору. Однак відповідач не сприяв позивачу в усуненні цього спору та не подав заяви до визначеного законом органу у встановленому законом порядку. Хоча співвласники спільної сумісної власності здійснюють речове право спільно і за згодою, все ж існують правочини, які можуть бути ними вчинені самостійно та без погодження з іншим співвласником. В судовому засіданні представник відповідача визнав фактичні обставини, але заперечив позов. Так само у матеріальних відносинах відповідач не вчинив бажаних позивачем дій із оформлення речового права на частку, або на зазначення його титулу в реєстрі. Таким чином спір присутній у формі невизнання і оспорювання права. Крім цього у разі не визначення часток співвласнику належить право на визначення частки в судовому порядку. Спільні сумісна та часткова форми власності є різними видами спільної власності, а тому трансформація із одного до іншого виду може бути забезпечена за судовим рішенням, в тому числі і щодо неподільного об`єкту речових прав або за обставин збільшення чи зменшення частки. В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору. Позивачем однозначно доведено перед судом наявність у нього права на спірну частку в праві на спірну квартиру. В судовому засіданні представник позивача надав перед судом пояснення про те, що з урахуванням особливостей розуміння ним юридичної термінології право на частку в праві власності ним викладено за змістом права на частину квартири; метою позову є визнання права на частку. Таким чином поведінка відповідача є суперечливою по відношенню до її поведінки на час вчинення правочину із придбання майна. У свою чергу у практиці вирішення приватно-правових спорів підлягає застосуванню доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці); в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться засада добросовісності як одна із складових верховенства права. Однак позов підлягає відмові в частині визнання спільною сумісною власністю [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) квартиру [ADDRESS] , оскільки на квартиру не може бути поширено одночасно режим часткової та сумісної власності, як про це вказано в прохальній частині позову. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: partial