Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулася до Іванківського районного суду Київської області з позовом до Приватного підприємства «Алпітекс» (далі відповідач) про стягнення 12 800,00 грн. та розірвання договорів оренди. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за 2 (двома) договорами оренди землі № 7 та № 8 від 07.09.2017, внаслідок чого позивач просить розірвати зазначені договори та стягнути з відповідача 12 800,00 грн. заборгованості з орендної плати. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями було визначено головуючого суддю Мовчана В.В. Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 22.08.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 15.09.2025 до суду від позивача надійшла заява на виконання ухвали суду. Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 30.09.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Розгляд справи призначено на 04.11.2025. У судовому засіданні 04.11.2025 розгляд справи було відкладено на 20.11.2025 на підставі клопотання представника позивача. 18.11.2925 від представника позивача до суду надійшла уточнена позовна заява. 20.11.2025 у судовому засіданні розгляд справи було відкладено на 08.12.2025 на підставі клопотання представника позивача. 08.12.2025 справу було знято з розгляду у зв`язку з відсутністю електропостачання у приміщенні Іванківського районного суду Київської області. Справу призначено до розгляду на 23.12.2025. Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 23.12.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 15.01.2026. 24.12.2025 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву з якого вбачається, останній не заперечує проти розірвання договорів оренди. 15.01.2026 у справі було оголошено перерву до 11.02.2026. 11.02.2026 у судове засідання з`явився представник позивача. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, однак про причини неявки суд не повідомив, з клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертався. Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Як вбачається з Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 227210 [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 3222080600:02:005:0003. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯГ № 227209 [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 3222080600:02:005:0002. Між [PERSON] (далі орендодавець) та Приватним підприємством «Алпітекс», в особі директора Мінгалєєвої Надії Мансурівни укладено Договір оренди землі від 07.09.2017 № 7/2017/В на земельну ділянку з кадастровим номером 3222080600:02:005:0002, загальною площею 2, 2799 га. 07.09.2017 між [PERSON] (далі орендодавець) та Приватним підприємством «Алпітекс», в особі директора Мінгалєєвої Надії Мансурівни укладено Договір оренди землі № 8/2017/В на земельну ділянку з кадастровим номером 3222080600:02:005:0003, загальною площею 1, 92 га. Згідно з умовами договору розмір орендної плати визначається за домовленістю між сторонами та вноситься орендарем щорічно у грошовому розмірі, що складає 1600,00 грн. Розрахунок по щорічній орендній платі проводиться орендарем в строк до 30 грудня поточного року. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів (номери інформаційних довідок: 452095473 та 452093958 право оренди по земельних ділянках з кадастровими номерами 3222080600:02:005:0003 та 3222080600:02:005:0002 зареєстровано, однак для державної реєстрації подано договір оренди землі № 7/2017/В від 15.08.2017 та договір оренди землі № 8/2017/В від 15.08.2017. Даний факт став відомий позивачу при зверненні до державного реєстратора. Дані договори долучені представником позивача до суду 18.11.2025 при уточненні позовних вимог. [PERSON] директору Приватного підприємства «Алпітекс» 16.07.2025 було скеровано лист повідомлення з проханням підписати додаткову угоду про розірвання договорів оренди земельних ділянок з кадастровими номерами 3222080600:02:005:0003 та 3222080600:02:005:0002 та виплати заборгованості по орендній платі (підтвердження надсилання листа орендарю долучено до матеріалів справи). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Аналогічне положення закріплене в ч. 1 Закону України «Про оренду землі». Відповідно до п.п. «в» ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату. Пунктом 1 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до частин першої, другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, систематична несплата земельного податку або орендної плати. Згідно з ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання норм і правил; дотримання режиму водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон, зон особливого режиму використання земель та територій, які особливо охороняються; своєчасного внесення орендної плати. Відповідно до ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства). Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Положеннями ст. 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Частинами 1, 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) зроблено висновок, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 925/549/17. При цьому систематичне порушення договору оренди земельної ділянки щодо внесення орендної плати є підставою для розірвання договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість. Розглядаючи спори про розірвання договору оренди з підстав заборгованості по орендній платі, слід мати на увазі, що згідно зі статтями 13, 15, 21 ЗУ «Про оренду землі», основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не сплачував оренду плату за договорами протягом чотирьох років і даний факт відповідачем не оспорюється, а оплата орендної плати є істотною умовою договору оренди. Тобто позивач, як власник земельних ділянок, не отримав того, на що він розраховував при наявності діючих угод. Неналежне виконання умов договору, а саме невиконання обов`язку зі своєчасної сплати орендної плати, є порушенням умов договору оренди земельних ділянок, яке, з огляду на положення статті 526 ЦК України та умови договору, дає право орендодавцю вимагати розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена заборгованість у подальшому. Суд встановив, що відповідачем умови договорів оренди землі належним чином не виконуються, орендна плата не сплачується, що свідчить про ухилення відповідача від виконання зобов`язань зі сплати орендної плати за користування земельною ділянкою у визначений договором строк. Проти розірвання договорів оренди відповідач не заперечує. У зв`язку з тим, що відповідачем не надано до суду заперечень проти позову, доказів на підтвердження того, що ним належним чином виконувалися умови договору про оренду землі, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 2 420, 40 грн. Оскільки суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 420, 40 грн.

Outcome: approved