Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

24 грудня 2025 року позивач звернувся до суду з цим позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28 серпня 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем був укладений договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №2300307, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 10 000,00 грн на строк 30 днів та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9% на день (стандартна процента ставка), або 0,57% на день (знижена процентна ставка). 26 вересня 2021 року між сторонами укладено додатковий договір, за яким строк кредитування продовжено на 30 днів зі сплатою процентної ставки 1,9% на день. Позивач вказує, що за договором факторингу набув право вимоги за цим договором. Позивач зазначає, що станом дату звернення до суду утворилася заборгованість у розмірі 32 770,00 грн, з яких 10 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 22 770,00 грн заборгованість по відсотках. З наведених вище підстав позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у загальному розмірі 32 770,00 грн. Відповідач у письмовому відзиві позовні вимоги заперечив повністю. Узагальнені доводи відповідача зводяться до того, що позивач не надав суду доказів перерахування коштів на картку відповідача. Також вважає, що відсотки за користування кредитом нараховані позивачем поза межами строку кредитування. Крім того вважає договір неукладеним, оскільки він підписаний власноручним підписом директора ТОВ «Лінеура Україна», а не електронним. Також вважає, що до матеріалів справи не додано доказів переходу права вимоги за договором факторингу, оскільки витяг з реєстру боржників не скріплений підписом первісного кредитора. Крім того, вважає, що позивач не є фінансовою установою та не надав доказів наявності у нього права на здійснення факторингової діяльності. У судове засідання сторони не прибули, але звернулися до суду з письмовими заявами про слухання справи за їх відсутності. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що 28 серпня 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем був укладений договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №2300307, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 10 000,00 грн на строк 30 днів та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9% на день (стандартна процента ставка), або 0,57% на день (знижена процентна ставка). 26 вересня 2021 року між сторонами укладено додатковий договір, за яким строк кредитування продовжено на 30 днів зі сплатою процентної ставки 1,9% на день. За договором факторингу позивач набув право вимоги за кредитним договором. Позивач зазначає, що станом на день звернення до суду утворилася заборгованість у розмірі 32 770,00 грн, з яких 10 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 22 770,00 грн заборгованість по відсотках. Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Пунктом 1 ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Враховуючи вищевикладене, відповідач істотно порушив умови кредитного договору, ст. 526, 527, 530, 1048, 1050, 1054 ЦК України, в зв`язку з чим утворилась заборгованість, а тому позовні вимоги, в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 10 000,00 грн підлягають до задоволення у повному обсязі. Щодо доводів відповідача про відсутність доказів перерахування коштів на його картку, то в матеріалах справи наявна довідка ТОВ «УПР» про перерахування 28 серпня 2021 року коштів у розмірі 10 000,00 грн на картку з маскою [NUMBER] , яка відповідає тій, що вказана у п.2.1 кредитного договору. Вказаний доказ є належними, допустимим та достовірно свідчить про те, що кредит був в дійсності виданий відповідачеві на картку, яка вказана ним самостійно у п.2.1 кредитного договору. Стосовно доводів відповідача про те, що договір підписаний власноручним підписом директора ТОВ «Лінеура», то вказане узгоджується з положенням п.10.7 кредитного договору, де сторони погодили, що цей Договір укладається шляхом направлення його тексту підписаного з боку Товариства аналогом власноручного підпису уповноваженої особи Товариства та відтиску печатки Товариства, що відтворені засобами копіювання, в Особистий кабінет Клієнта для ознайомлення та підписання. Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом Клієнта, що відтворений шляхом використання Клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який формується для кожного разу використання та направляється Клієнту на номер мобільного телефону повідомлений останнім Товариству в ІТС Товариства/зазначений в цьому Договорі. Крім того, укладання договору шляхом його власноручного підпису з одного боку та в електронному вигляді з іншого чинним законодавством не забороняється. Міркування відповідача про відсутність доказів переходу права вимоги за договором факторингу спростовуються наявним в матеріалах справи витягом з реєстру боржників, в якому містяться відомості про кредитний договір, який укладений з відповідачем. Окрім того, позивач зареєстрований як фінансова установа згідно свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серія ФК №295 від 07 липня 2011 року, відомості про яке наведені у договорі факторингу. Окрім того судом перевірені відомості з Державного реєстру фінансових установ (https://kis.bank.gov.ua/search-fu) та встановлено, що позивач дійсно внесений у нього з 07 липня 2011 року, а з 09 червня 2017 року та по даний час в нього наявна ліцензія на здійснення послуг з факторингу. Вказане спростовує доводи відповідача про нікчемність договору факторингу у зв`язку з відсутністю у позивача статусу фінансової установи та відповідної ліцензії. Щодо позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, суд зазначає таке. Велика Палата Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, зробила правовий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, враховуючи вищенаведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду стосовно правильного застосування положень ст.ст.625, 1048 ЦК України, позивач вправі нараховувати договірні відсотки лише у період дії строку кредиту. Після закінчення строку кредитування позивач, як і попередній кредитор, не вправі був нараховувати договірні відсотки, а надалі відносини між сторонами трансформуються з договірних в охоронні, де застосовуються положення ст.625 ЦК України. За умовами кредитного договору та додаткового договору до нього, відповідач отримав кредит у розмірі 10 000,00 грн на строк 60 днів та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9% на день. В такому випадку максимальний розмір відсотків, який міг бути нарахований відповідачеві у межах строку кредитування становить 11 400,00 грн (10 000 х 0,019 х 60), і саме в цій частині позовних вимог суд задовольняє позов, відмовляючи у стягненні решти відсотків за безпідставністю. У зв`язку з частковим задоволенням позову, а також у зв`язку з наявністю у відповідача статусу особи з інвалідністю ІІ групи, судовий збір у розмірі 1 581,82 грн (2 422,40 х (21 400 / 32 770)), слід компенсувати позивачу з Державного бюджету України, на підставі ч.6 ст.141 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: partial