Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

У серпні 2025 року позивач Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд стягнути з відповідача надміру виплачену пенсію за період з 01.01.2022 року по 31.03.2025 рік у сумі 104803,00 грн та судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач [PERSON] перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській області та отримував пенсію по інвалідності ІІІ групи відповідно до Закону №1058, що була призначена за його заявою від 22.01.2020 року. До заяви було надано зокрема виписку з акту огляду медико-соціальної експертною комісією серії 12 ААБ №403916, виданою 19.12.2019 терміном по 31.12.2021. В подальшому пенсія поновлювалася на підставі виписки з акту огляду медико-соціальної експертної комісії. Згідно витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особі від 07.03.2025 №12235 зазначено, що при даті встановлення інвалідності 07.12.2021 відповідача оглянуто та не визнано особою з інвалідністю. У зв`язку з чим позивачем було перераховано пенсію та встановлено переплата надміру виплаченої пенсії по інвалідності за період з 01.01.2022 по 31.03.2025 року у сумі 104803,00 грн. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, відповідач відмовляється здійснити відшкодування переплати пенсії, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 листопада 2025 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження по справі. 09 грудня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому сторона відповідача проти позову заперечила, зазначивши, що всупереч вимогам Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» позивачем за змістом позову, не зазначено які зловживання з боку відповідача, як пенсіонера або подання ним яких недостовірних даних призвели до надміру виплати пенсії. На думку сторони відповідача, позивачем не доведено наявності в діях відповідача недобросовісної поведінки, яка сприяла безпідставному нарахуванню та виплаті грошових коштів, при цьому сторона відповідача вважає, що стороною позивача не наведено доказів рахункової помилки (актів перевірок чи службового розслідування тощо), на підставі яких можна було б відстежити шлях та причини виникнення помилки при нарахуванні пенсії та з`ясувати, що дана помилка є безпосередньо рахунковою помилкою. Крім того, сторона відповідача у відзиві на позов наголошувала, що при зверненні до суду позивачем не враховані правові позиції Верховного Суду, наведені у постановах від 02 липня 2014 року у справі №6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі №545/163/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц, постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №607/4570-17-ц. Відповідь на відзив стороною позивача до суду не подавалась. В судове засідання представник позивача подав на адресу суду заяву, в якій просив суд здійснювати розгляд справи у відсутність представника, заявлені позовні вимоги сторона позивача підтримує в повному обсязі. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, на адресу суду від представника адвоката Губської Ю.О. надійшла заява, в якій вона просила розгляд справи здійснювати у їх відсутність, проти задоволення позову заперечують, з підстав наведених у відзиві на позов. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторін. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що відповідач [PERSON] перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській області та отримував пенсію по інвалідності ІІІ групи відповідно до Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058 від 09.07.2003 року, що була призначена за його заявою від 22.01.2020 року. До заяви було надано зокрема виписку з акту огляду медико-соціальної експертною комісією серії 12 ААБ №403916, виданою 19.12.2019 терміном по 31.12.2021. В подальшому пенсія поновлювалася на підставі виписки з акту огляду медико-соціальної експертної комісії, зокрема згідно виписки з акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААВ № 450274, виданою 10.01.2022 року, нарахування та виплату пенсії відповідача поновлено терміном по 31.12.2024 року. Згідно витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особі від 07.03.2025 №12235 зазначено, що при даті встановлення інвалідності 07.12.2021 відповідача оглянуто та не визнано особою з інвалідністю. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача наголошувала, що внаслідок відсутності у відповідача відповідної групи інвалідності, мала місце переплата йому пенсії в розмірі 104803,00 грн., за період часу з 01.01.2022 р. по 31.03.2025 р. Згідно зі ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності. У ст. 35 цього Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено строки виплати пенсії по інвалідності, в разі зміни групи інвалідності або відновлення працездатності, зокрема, у разі визнання особи, яка пройшла повторний огляд здоровою, пенсія виплачується до кінця місяця, по який встановлено інвалідність. Органи медико-соціальної експертизи зобов`язані повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду в порядку, встановленому законодавством, про результати повторного огляду осіб, яким призначена пенсія по інвалідності, та про нез`явлення цих осіб на зазначений огляд згідно положень ч. 3 ст. 35 Закону Україна «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Отже, законодавець покладає обов`язок саме на органи медико-соціальної експертизи повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду про результати повторного огляду осіб. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера (подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі його сім`ї тощо), можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень органу, який призначає пенсію, чи суду. Відповідно до положень ст. 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» обов`язок пенсіонерів повідомляти органи, що призначають пенсії про зміну умов, що впливають на виплату пенсій. Пенсіонери зобов`язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду. Згідно з ч. 1 ст. 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії. За змістом пункту 3 Порядку повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення, затвердженого Постанова правління Пенсійного фонду України 21 березня 2003р. № 6-4 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2014р. № 25-3), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 травня 2003р. за № 374/7695, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Рішення про стягнення приймає територіальний орган Пенсійного фонду України, в якому пенсіонер перебуває на обліку як одержувач пенсії. Пунктом 4 зазначеного вище Порядку повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення, визначено, що суми пенсії, виплачені надміру внаслідок рахункової помилки, або у випадку відмови пенсіонера від добровільного повернення виплачених сум стягуються в судовому порядку. У разі припинення виплати пенсії, внаслідок відновлення здоров`я тощо до повного погашення заборгованості решта заборгованості стягується в судовому порядку. Аналіз зазначених норм закону свідчить, що зайво сплачені суми пенсії можуть бути утримані позивачем за умови зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних. Вказаний перелік підстав для утримання надміру виплачених сум пенсії є вичерпним. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. За змістом ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених чим кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, тому тягар доказування рахункової помилки та недобросовісності набувача покладено на платника відповідних грошових коштів. Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 грудня 2018р. у справі № 711/1509/17, від 21 червня 2018р. у справі 554/1809/17, від 31 жовтня 2018р. у справі 307/2100/16-ц, від 13 квітня 2020р. у справі № 487/2596/17. Доказів того, що переплата пенсії виникла внаслідок зловживань з боку пенсіонера, чи того, що відповідач допустив недобросовісну поведінку, позивач суду не надав. Пунктом 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011р. встановлено, що ризик будь якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічний висновок міститься у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки, у справі «Гаші проти Хорватії». Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010р. і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008р.) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002р. Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що протягом всього часу розгляду справи в суді, не встановлено факту недобросовісної поведінки відповідача та наявності рахункової помилки при виплаті йому пенсії, відсутні підстави для стягнення з нього надмірно виплаченої суми пенсії, відповідно до ст. 1212 ЦК України, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: dismissed