Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

У жовтні 2025 представник позивачів звернулась до суду, з уточненою позовною заявою, на обґрунтування якої зазначила, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина, яка складалась з житлового будинку з господарськими та побутовими будовами та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємцями майна [PERSON] за законом є її чоловік \- [PERSON] , її син [PERSON] та її донька [PERSON] , які відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.09.2021 прийняли спадщину по 1/3 частці кожен. Належність майна сторонам на праві спільної часткової власності обмежує їх права, щодо прийняття самостійних рішень, стосовно належної кожному частки. В країні триває війна і держава гарантувала кожному громадянину України компенсацію на випадок руйнації житла в наслідок військових дій, але для отримання такої компенсації потрібно звернення усіх співвласників і наявність зареєстрованого права в державному реєстрі. Відповідач [PERSON] є громадянкою РФ, не несе витрат на утримання майна, більше десяти років проживає на території РФ. Позивачі користуються спільним майном за домовленістю, а отримати будь-які погодження, щодо розпорядження майном від відповідача фактично не є можливим, що обмежує їх право власності. Згідно висновку щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна, належний сторонам будинок може бути поділено, не проводячи будівельних робіт. Домоволодіння може бути розподілено з виділом частки позивачів в одиницю, до складу якої входить фактично використовувані об`єкти нерухомості: житловий будинок літера «А-1» загальною площею 34.3 кв.м., житловою площею 21.1 кв. м., а саме: коридор 1-01/3.2 кв. м., кухня 1-02/7,1 кв.м, житлова 1-03/14.3 кв. м, житлова 1-04/6.8 кв.м, котельня 1-05/2.9 кв. м., літ. «Б» - погріб, огорожа №1. У власності відповідача залишається частка будинку, яка складає 18.3 м.кв. загальної площі та 8.6 м.кв. житлової площі. Права відповідачки на житло в наслідок виділу частки позивачів не будуть порушені, так як, у власності відповідача залишається частка будинку, яка фактично складає окреме житлове приміщення у розумінні ст.50 ЖК України. Просить припинити право спільної часткової власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] ; визнати право власності на ціле домоволодіння [ADDRESS] загальною площею 34.3 кв.м. за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках; визнати право власності на ціле домоволодіння [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку загальною площею 18.3 м.кв. за [PERSON] . До судового засідання позивачі не з`явились, відомостей про причини неявки суду не повідомили. В судовому засіданні представник позивачів просила розгляд справи проводити без участі позивачів, наполягала на задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, що викладені в уточненій позовній заяві. Відповідач, до судового засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду, заяв про відкладання судового засідання не надала, поважності причини неявки суд не повідомила. За таких обставин, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів та ухвалює заочне рішення. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. Як вбачається з витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 274384780 від 11.09.2021 [PERSON] є власником 1/3 частки житлового, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.09.2021, зареєстрованого в реєстрі за № 479. З витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 274384930 від 11.09.2021 видно, що [PERSON] є власником 1/3 частки житлового, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.09.2021, зареєстрованого в реєстрі за № 479. [PERSON] є власницею 1/3 частки житлового, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.09.2021, зареєстрованого в реєстрі за № 479, що видно з витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 274384837 від 11.09.2021. Відповідно до технічного паспорту на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , видно, що житловий будинок літера А має загальну площу 52,6 кв.м., житлову - 29,7 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами: літера Б погріб, №1 огорожа. Згідно висновку щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна від 18.09.2025 №18/09, складеного експертом фізичною особою - підприємцем [PERSON] , житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] може бути поділено за типом майна житловий будинок, не проводячи будівельних робіт, яке складається з житлового будинку літера «А-1» загальною площею 34.3 кв.м., житловою площею 21.1 кв.м., до складу якого входить коридор 1-01/3.2 кв. м., кухня 1-02/7,1 кв.м, житлова 1-03/14.3 кв. м, житлова 1-04/6.8 кв.м, котельня 1-05/2.9 кв. м. та господарських будівель і споруд літ. «Б» - погріб, огорожа №1. В судовому засіданні експерт [PERSON] показала, що спірний будинок не має централізованого опалення, опалення здійснюється за допомогою пічки. В першій частині будинку, яка належить замовникам інвентаризації [PERSON] та [PERSON] влаштована система водяного опалення. Друга частина будинку опалюється піччю. Обидві частині будинку мають окремі входи. В будинку не має а ні централізованого водопостачання, а ні каналізації, вода в будинок подається з колодязю. Також вказала, що можливість розподілу господарських споруд нею не досліджувалася. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно статті 321 ЦК України - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.1,2 ст. 328 ЦК України) Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною 1 ст. 356 ЦК України зазначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно зі статтею 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. За результатами перегляду справи №357/3145/20 (провадження №14-36цс25) Велика Палата Верховного Суду 23.04. 2025 вказала: «У результаті поділу нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, кожному із співвласників потрібно визначити окрему площу, яка має складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України, а щодо житлових приміщень також з врахуванням вимог частини першої статті 379 ЦК, частини першої статті 50 ЖК України. Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні тим, що у разі поділу майна кожному співвласнику виділяється майно в натурі і право спільної власності припиняється. Натомість у разі виділу частки зі спільного майна право спільної часткової власності припиняється лише для того учасника, якому ця частка виділяється в натурі, а для інших співвласників режим спільної часткової власності на решту майна зберігається. Із цього також можна зробити висновок, що за наявності лише двох співвласників майна між ними проводиться поділ, оскільки при визначенні частки одного зі співвласників у натурі частка іншого визначається також і зміні в подальшому не підлягає. У такому випадку суд має зазначити розмір відокремлених частин колишнього спільного майна для обох сторін та визначити конкретні окремі об`єкти нерухомого майна, що утворилися в результаті його поділу та належать позивачеві та відповідачеві. Натомість, за наявності трьох і більше співвласників майна при визначенні в судовому порядку частки в натурі одного з них (виділ частки) розмір часток інших співвласників (відповідачів) не визначається. У цьому випадку суд, застосовуючи приписи статті 364 ЦК України, має виділити та зазначити у своєму рішенні індивідуально визначене майно (колишня частка у праві спільної власності) позивача та залишити решту майна у спільній власності інших відповідачів, які в подальшому, за бажанням, можуть поділити це майно добровільно на власний розсуд або в судовому порядку. Винятком із цього правила є випадки, коли всі співвласники або всі, крім одного, бажають поділу майна. У такому випадку суд має визначити частки всіх співвласників та провести поділ майна із зазначенням у резолютивній частині рішення конкретних окремих об`єктів нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать кожному з колишніх співвласників. У цьому разі право спільної власності припиняється. Поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо поділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. У результаті поділу нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, кожному із співвласників потрібно визначити окрему площу, яка має складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України, а щодо житлових приміщень також з врахуванням вимог частини першої статті 379 ЦК, частини першої статті 50 ЖК України. Вказана позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.04.2025 . Частиною 1 ст. 50 Житлового кодексу України передбачено, що жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. Відповідно до ст. 379 ЦК України встановлено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Представник позивача, обґрунтовуючи можливість виділу частки відповідача їй у власність, посилається на висновок щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна, а саме, можливість у власність позивачів виділити частину спірного житлового будинку загальною площею 34.3 кв.м., житловою площею 21.1 кв.м. Дослідивши надані докази, заслухавши думку представника позивача а також пояснення експерта, суд набуває висновку, що позивачами в судовому засіданні не доведено належними доказами того факту, що частка, яка припадає відповідачу за варіантом розподілу, та складається з житлового будинку загальною площею 18.3 м.кв., житловою 8.6 м.кв., до складу якого входять житлова кімната 2-01/8.6 м.кв., кухня 2-02/9.7 м.кв, відповідає вимогам окремого об`єкту нерухомого майна житлового приміщення, у відповідності до вимог частини першої статті 379 ЦК, частини першої статті 50 ЖК України. Так, суд критично ставиться до висновку щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна від 18.09.2025 №18/09, складеного експертом фізичною особою - підприємцем [PERSON] , як до достатнього доказу, оцінюючи його саме через призму відповідності вимогам статті 379 ЦК, статті 50 ЖК України. Вказаний висновок не містить жодного розрахунку, обґрунтування принципів розподілу, опису та розрахунку відповідності часток співвласників фактичному обсягу об`єкта нерухомості в натурі. Вказаний документ не містить висновку про віднесення господарських споруд, які є невід`ємною частиною домоволодіння, на користь позивачів чи відповідачів; відсутні висновки щодо відповідності запропонованого варіанту санітарним нормам, доступ до водопостачання, водовідведення, вбиральні, тощо. При цьому, під час допиту експерта в судовому засіданні, вказані недоліки усунуті не були. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним, що також знайшло своє відображення й у ст. 321 ЦК України. Отже, задоволення даного позову, на думку суду, призведе до втручання у право власності [PERSON] , зокрема, позбавить її права власності на житло. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покласти на позивачів.

Outcome: dismissed