Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить розірвати шлюб між позивачем та відповідачем зареєстрований 03 червня 2023 року Лозівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №184. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позову зазначає, що від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , відносини не склалися через різний характер, спору про розподіл спільного майна та місця проживання дитини не мають. Позивач [PERSON] та його представник-адвокат Пікулін Р.М. в судове засідання не з`явився, адвокат надав заяву про розгляд справи за їх відсутності. 26.01.2026 відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву, в якому заперечувала про розірвання шлюбу з позивачем, мотивуючи необхідністю збереження шлюбу, звернулась до суду з клопотанням про надання їй та позивачу строку на примирення терміном 6 місяців, посилаючись на те, що це надасть їм можливість в повному обсязі вирішити всі спірні питання та докласти зусиль для збереження сім`ї. 10.02.2026 представник позивача-адвокат Пікулін Р.М. надав відповідь на відзив у якій заперечував проти надання строку для примирення, оскільки позивач є військовослужбовцем, досить тривалий час не підтримує сімейних стосунків із відповідачем по справі, не отримує від неї жодної підтримки. Фактично створив нову сім`ю, з моральною та психологічною підтримкою, що в умовах його військової служби та постійної небезпеки є для нього найважливішим. Вказана підтримка надає йому сили для продовження військової служби. Останній має твердий намір на офіційне реєстрування шлюбу із своєю новою обраницею, а тому не бачить сенсу на примирення з відповідачем по справі. Позивач зазначив, що надання строку для примирення задля збереження вказаного шлюбу, який на його думку вже зберегти не можливо, оскільки він фактично створив нову сім`ю, буде суперечити його інтересам і є фактичним примушення до шлюбу. 02.02.2026 відповідач [PERSON] надала свої заперечення у яких, не дивлячись на вказані у відповіді на відзив підстави, наполягала на наданні строку для примирення. 12.02.2026 на адресу суду від представника позивача-адвоката Пікуліна Р.М. надійшла заява щодо розподілу судових витрат між сторонами, шляхом їх стягнення з відповідача з наданням часу для подачі доказів їх несення. Щодо заявленого відповідачем клопотання про надання сторонам строку для примирення, суд виходить з наступного. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Як вбачається з роз`яснень, викладених у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. У випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. При цьому, суд звертає увагу, що поняття «моральні засади суспільства» діючим законодавством не визначено, а тому при вирішення питання чи не буде надання часу на примирення суперечити моральним засадам суспільства суд застосовує положення ст.24 Сімейного кодексу України, яке закріплює вільну згоду жінки та чоловіка на шлюб та заборону примушування жінки та чоловіка до шлюбу. Здійснення судом заходів до примирення подружжя, у тому числі надання сторонам строку на примирення, є правом суду, а не обов`язком. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 30.05.2019 у справі №442/6319/16-ц та від 11.06.2019 у справі №605/434/18. Судом врахована позиція позивача, яка висловлена у письмовій відповіді на відзив, відповідно до якої позивач наполягає на розірванні шлюбу та категорично заперечує проти надання строку на примирення, посилаючись на створення нової сім`ї. Суд також враховує положення ст.56 СК України, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Важливий також є той факт, що позов про розірвання шлюбу подано позивачем на початку січня 2026, однак подружжя до теперішнього часу так і не примирилось. Враховуючи вищевикладене та з огляду на відсутність з боку позивача волевиявлення щодо встановлення строку на примирення з дружиною, фактичне створення нової сім`ї, суд вважає, що задоволення клопотання відповідача буде суперечити ст.24,56 СК України, а тому у задоволенні заяви слід відмовити та розглянути справу за наявними матеріалами справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони з 03.06.2023 перебувають у шлюбі, який зареєстровано Лозівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №184. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За змістом статті 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Статтею 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. За приписами статті 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом було з`ясовано, що на час звернення до суду з позовом між сторонами немає спору про розподіл сумісно нажитого майна та місця проживання дитини, якщо шлюб буде розірвано. Таким чином, дотримуючись положень Сімейного кодексу України, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що подальше спільне життя сторін як подружжя та збереження їхнього шлюбу буде суперечити їх інтересам, оскільки сторони не проживають однією сім`єю, подружніх стосунків не підтримують, позивач створив фактично нову сім`ю, спільного господарства не ведуть. Примушування до збереження шлюбних відносин в силу закону та обставин даної справи не може мати місця, оскільки, шлюб повинен ґрунтуватися на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved