Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] 18 квітня 2025 року пред`явив до [INFO] позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо транспортної пригоди, яка відбулася 07 квітня 2024 року у розмірі - 334 329,31 грн. та судових витрат, пов`язаних із залученням експерта та спеціаліста у розмірі 6 726,22 грн. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 07.04.2024 о 08 год 03 хв., водій відділення [INFO] [PERSON] , керуючи транспортним засобом марки «Renault Duster», номерний знак [NUMBER] по вул. Армійській у м. Тячів, Закарпатської області, порушив вимоги п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, а саме, не вибрав безпечної швидкості руху з урахуванням дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та не дотримався безпечної дистанції залежно від швидкості руху і дорожньої обстановки, у результаті чого допустив зіткнення з транспортним засобом марки «Skoda Superb», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався попереду, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями [PERSON] вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУПАП. Зазначені обставини встановлені постановою Тячівського районного суду Закарпатської області від 28.06.2024 (справа №37/1872/24), яка на підставі постанови Закарпатського апеляційного суду залишена без змін. Вказаним судовим рішенням водій відділення Рахівського РТЦК визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. Зважаючи на те, що [INFO] не застрахував цивільно-правову відповідальність, відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку із чим МТСБУ не змогло здійснити відшкодування шкоди, спричиненої вказаним транспортним засобом за рахунок коштів фонду захисту потерпілих. [PERSON] надіслав заяву до МТСБУ, оскільки транспортний засіб марки «Renault Duster», номерний знак [NUMBER] ( [NUMBER] ), яким користувався [INFO] не був застрахований. Також, [PERSON] , який керував транспортним засобом марки «Skoda Superb», номерний знак [NUMBER] , відповідно до статті 13 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", звільнений від страхування через наявність у [PERSON] статусу учасника бойових дій, що теж унеможливило, через відсутність страхового полісу, отримати від МТСБУ страхове відшкодування за збитки, спричинені з вини водія [INFO] - [PERSON] , котрий керував не застрахованим транспортним засобом марки «Renault Duster», номерний знак [NUMBER] . Зазначені обставини підтверджуються рапортом про реєстрацію події в поліції, протоколом огляду місця події, схеми ДТП та фототаблицею до нього, фото реєстраційного документа на транспортний засіб, посвідченням водія [PERSON] ; копіями пояснень учасників та очевидців ДТП; висновком експерта № КСЕ-19/107-24/4180 від 26.04.2024; рахунком-квитанцією про оплату; постановою Тячівського районного суду Закарпатської області від 28.06.2024 та постановою Закарпатського апеляційного суду від 07.11.2024 у справі №307/1872/24; звітом спеціаліста № 21/05/2024 від 20.05.2024 про оцінку матеріальної шкоди, завданої внаслідок пошкодження; свідоцтвом про право власності на автомобіль марки «Skoda Super b», номерний знак [NUMBER] та квитанцією про оплату; заявою поданою до МТСБУ та відповіддю на заяву про відмову у виплаті; розрахунком збитків з урахуванням інфляційних втрат. Згідно із звітом №21/05/2024 від 20.05.2024, вартість матеріального збитку (відновлювального ремонту, запчастин, матеріалів, з урахуванням зносу автомобіля), завданого позивачу пошкодженням його автомобіля, станом на 20 травня 2024 року, склала 291 827,91 грн. Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 Цивільного кодексу України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 6-927цс16) та висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-1 (провадження № 14-178c18) http://reyestr.court.gov.ua/Review/75296551. Тому розрахунок збитків, з урахуванням положень ст. 625 ЦК України (інфляційних втрат) складає 334 329,31 грн. Враховуючи викладене просить суд стягнути з відповідача - [INFO] на користь [PERSON] шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 334 329,31 грн. та судові витрати, пов`язані із залученням експерта та спеціаліста в сумі 6 726,22 грн. Представник [INFO] Руський С.М. 12 червня 2025 року подав відзив на позовну заяву, в якому позов не визнав. Вважає наданий позивачем звіт № 21/05/2024 про визначення вартості матеріального збитку суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] таким, що складено за завищеними цінами, які не відповідають дійсному ринку автомобільних запчастин. Ознайомившись із матеріалами справи, що були додані до позовної заяви, зокрема з матеріалами оцінки вартості шкоди, що стала основою позовних вимог, інший незалежний експерт ПП [PERSON] , ліцензія № 053.00.21.14344 від 24.03.2000 оцінив вартість ремонту та запчастин на суму 117 200 (сто сімнадцять тисяч двісті грн.) гривень, що майже втричі менше від заявленої позивачем суми, що дає підстави стверджувати про надуманість та необґрунтованість позовних вимог у цій частині. Крім того, вважає недоцільним брати до уваги висновок експерта, що поданий позивачем разом із позовною заявою, як підставу обгрунтованості його позовних вимог, оскільки вказана оцінка (експертиза) проводилась за рамками даного судового провадження, експерт (оцінювач), не був попереджений про кримінальну відповідність за надання чи вказування недостовірних відомостей, а також на розгляд експерта (оцінювача) не ставились чіткі завдання, визначені ухвалою суду про надання тих чи інших відомостей, стосовно обставин даної справи. У такому випадку належність доказів стосується зв`язку між доказом та предметом доказування, тобто докази повинні підтверджувати обставини, які є важливими для встановлення істини у справі. Допустимість же доказів визначається законністю шляху, яким вони були отримані, і відсутністю порушень права і процедури при цьому. Беручи до уваги наведене вважає, що сума заявленої позивачем завданої шкоди не відповідає дійсності, а докази на які посилається позивач при обґрунтуванні суми збитку неналежними та недопустимими доказами у даній справі. Що стосується вимоги позивача про сплату йому інфляційного збільшення також не підлягає до задоволення, оскільки, відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач не надсилав до [INFO] жодних вимог, щодо сплати йому грошових коштів у якості компенсації матеріальної шкоди. Посилання позивача на висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц не може бути прийнятий до уваги, оскільки вказана правова позиція Верховного Суду України стосується правовідносин, що склалися між потерпілим у ДТП та страховою компанією. У цьому разі, оскільки страхування транспортного засобу відбувається на підставі договору, у якому встановлено права та обов`язки сторін у разі настання страхового випадку, таке посилання було б доречно. Представник відповідача наполягає на тому, що з боку позивача не вживалося жодних дії, спрямованих на досудове врегулювання, тому нарахування інфляційного збільшення у сумі 42 501,40 грн. вважає таким, що не підлягає задоволенню. На підставі ухвали судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк десяти днів з дня отримання копії ухвали для виправлення недоліків заяви, які позивачем усунуті. Згідно ухвали суду від 05 травня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справу, яку постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено у відкритому судовому засіданні в залі суду на 17 червня 2025 року. Згідно ухвали суду від 24 червня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача [INFO] Руського С.М. про відвід судді Сас Л.Р., підготовче судове засідання відкладено на 25 серпня 2025 року та 14 жовтня 2025 року. На підставі ухвали суду від 14 жовтня 2025 року - закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні в залі суду на 24 листопада 2025 року. Відповідно до ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2025 року до участі у цивільній справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] та розгляд справи відкладено на 14 січня 2026 року. 12 січня 2026 року, через канцелярію суду надійшла заява третьої особи - [PERSON] , в якій він зазначив, що вважає звіт № 21/05/2024 суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] про визначення вартості матеріального збитку, поданого позивачем, складено за завищеними цінами, які не відповідають дійсному ринку автомобільних запчастин та просив відкладсти розгляд справи на іншу дату, з можливістю ознайомитися з усіма матеріалами справи, у зв`язку із чим судовий розгляд відкладено на 09 лютого 2026 року. Представник позивача [PERSON] адвокат Марич І.Ю. в обгрунтування позову посилався на викладені в ньому обставини та просив позов задовольнити. Представник відповідача - [INFO] , будучи належним чином повідомленим про судове засідання за допомогою судової повістки, надісланої на електронну адресу відповідача, що підтверджується відповідною довідкою, у судове засідання не з`явився без повідомлення причин, у зв`язку з чим суд на підставі п. 1) ч. 3 ст. 223 ЦПК України постановив ухвалу про розгляд справи за його відсутності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про судове засідання, за допомогою електронної судової повістки, що підтверджується відповідною довідкою, у судове засідання не з`явився без повідомлення причин. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами суд дійшов висновку про часткове задоволення позову виходячи із такого. Згідно з вимогами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що [PERSON] 07 квітня 2024 року о 08 год. 03 хв. по вул. Армійській у м. Тячів Закарпатської області, керуючи транспортним засобом «Renault Duster», номерний знак [NUMBER] , порушив вимоги пунктів 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху, а саме, не вибрав безпечної швидкості руху з урахуванням дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та не дотримався безпечної дистанції залежно від швидкості руху і дорожньої обстановки, у результаті чого здійснив зіткнення із транспортним засобом «Skoda Superb», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався попереду, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, у результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Згідно постанови Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 червня 2024 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП і застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн., вказана постанова набрала законної сили 07 листопада 2024 року (а. с. 44- 51). Постановою Закарпатського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року апеляційну скаргу захисника [PERSON] Новікової І.С. залишино без задоволення, а постанову Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 червня 2024 року без змін (а. с. 52 - 60). Із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого центром 2145 серії [NUMBER] , транспортний засіб «Renault Duster», номерний знак [NUMBER] ( [NUMBER] ), рік випуску 2017, зареєстрований на праві власності за Карпатським біосферним заповідником (а. с. 22, 23). Із письмового пояснення учасника ДТП [PERSON] від 07 квітня 2024 року видно, що він їхав за кремом службового автомобіля «Renault Duster», номерний знак [NUMBER] , разом із ним в автомобілі знаходилися двоє військовослужбовців, а саме, [PERSON] та [PERSON] . Він рухався із м. Рахів, у напрямку КПП Косино Берегівського району в м. Тячів по вул. Армійській, траса Н-09, під час руху із заправки «ОККО» по вул. Польова, 2 А перед ним на трасу Н-09 різо виїхав автомобіль марки «Шкода суперб», номерний знак [NUMBER] , момент виїзду якого він не бачив, так як вказаний автомобіль виїхав на трасу Н-09 дуже різко, він почав гальмувати, але уникнути зіткнення було не можливо (а. с. 25). Із висновку комплексної судової фото-відеотехнічної та інженерно-транспортної експертизи № КСЕ-19/107-24/4180 від 26 квітня 2024 року відомо, що у даній дорожній ситуації, для забезпечення безпеки дорожнього руху, водій автомобіля марки «Renault Duster», номерний знак [NUMBER] , повинен був керуватися технічними вимогами п. 12.3, 12.4 та 10.1. чинних Правил дорожнього руху України з посиланням на терміни «Небезпека для руху» та «безпечна швидкість», який є в п. 1.10 ПДР. У даній дорожній ситуації, для забезпечення безпеки дорожнього руху, водій автомобіля марки «Skoda Superb», номерний знак [NUMBER] повинен був керуватися технічними вимогами п. 9.2 (б), 9.4, 10.1 та 10.3 чинних Правил дорожнього руху України з посиланням на термін «дати дорогу», який є в п. 1.10 ПДР України. Відповідно до наданого на експертизу файлу «D05_20240407065754.mp4» та габаритних розмірів автомобіля, що наведені в заяві про призначення експертизи, швидкість руху автомобіля «Renault Duster», номерний знак [NUMBER] в момент часу 07:03:58 згідно системного таймеру, становить біля 115,4…125 км/год. Відповідно до наданого на експертизу файлу «D05_20240407065754.mp4» та габаритних розмірів автомобіля наведених в постанові про призначення експертизи, швидкість руху автомобіля марки «Skoda Superb», номерний знак [NUMBER] в момент часу 07:03:57-07:03:58 згідно системного таймеру, становить біля 19,9-21,5 км/год. З моменту часу 07:03:54 до моменту 07:03:59 згідно системного таймеру в автомобіля «Skoda Superb», номерний знак [NUMBER] спостерігається робота лівого покажчика повороту. Виходячи з даних файлу «D05_20240407065754.mp4» часу який пройшло з моменту коли автомобіль марки «Skoda Superb», номерний знак [NUMBER] змінив напрямок руху до моменту зіткнення з автомобілем марки «Renault Duster», номерний знак [NUMBER] становить 2.46…2.66 с. З технічної точки зору, в умовах даної дорожньо-транспортної ситуації водій автомобіля марки «Renault Duster», номерний знак [NUMBER] мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем марки «Skoda Superb», номерний знак [NUMBER] , шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування при допустимій швидкості руху в 50 км/год та не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем марки «Skoda Superb», номерний знак [NUMBER] , шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування при обраній ним швидкості руху в 115, 4…125 км/год. За таких умов, застосування водієм [PERSON] зміни смуги руху є невиправданим маневром з технічної точки зору. З технічної точки зору, у даній дорожній обстановці у діях водія автомобіля «Skoda Superb», номерний знак [NUMBER] [PERSON] не убачаються невідповідності вимогам п. 10.1. та 10.3 чинних Правил дорожнього руху України з посиланням на термін «дати дорогу», які б знаходилися у причинному зв`язку з виникненням події даної пригоди, оскільки за умови руху автомобіля марки «Renault Duster», номерний знак [NUMBER] з допустимою швидкістю руху, водій [PERSON] не змушував водія [PERSON] до прийняття будь-яких дій для уникнення зіткнення. З технічної точки зору, при наданих вихідних даних та проведеному дослідженні, у даній дорожньо-транспортній ситуації, у діях водія автомобіля марки «Renault Duster», номерний знак [NUMBER] [PERSON] убачаються невідповідності вимогам п. 12.4 та 10.1 Правил дорожнього руху України з посиланням на термін «безпечна швидкість», недотримання яких у своїй сукупності, знаходяться у причинному зв`язку з виникненням даної пригоди (а. с. 28 - 41). Згідно звіту № 21/05/2024 від 20 травня 2024 року про оцінку розміру матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля марки «Skoda Superb», номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , вартість матеріального збитку в результаті його пошкодження при ДТП, яка мало місце 07 квітня 2024 року складає 291 827,91 грн. (а. с. 61 68, 69 - 84). Згідно перевірки чинності полісу внутрішнього страхування вбачається, що поліси на транспортні засоби № [NUMBER] та № [NUMBER] станом на 07 квітня 2025 року відсутні (а.с. 42, 43). Згідно посвідчення серії [NUMBER] від 12 лютого 2016 року, [PERSON] має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с. 100) Пунктом 13.1 статті 13 Закону №1961-IV (у редакції, яка діяла на момент вчинення ДТП та звернення до суду) передбачено, що учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом. Позивач [PERSON] звернувся до МТСБУ щодо здійснення регламентної виплати, у здійсненні якої йому було відмовлено, у зв`язку із тим, що відповідальний за заподіяння зазначеної шкоди [PERSON] , який керував транспортним засобом «Renault Duster», номерний знак [NUMBER] , без наявності чинного на момент ДТП договору обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності ивласників наземних транспортних засобів. Згідно з підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Пункт 1.7 статті 1 Закону передбачає у якому значенні вживається терміну «1.7. забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована». Передбачені пунктом 13.1 статті 13 Закону категорії громадян звільняються від обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, однак керовані такими особами транспортні засоби без укладання щодо них договору обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не відносяться до забезпечених транспортних засобів. Зазначена правова позиція МТСБУ підтверджується висновками, зазначеними у Постанові Верховного Суду України від 31.10.2018 у справі № 204/3413/16-ц (провадження № 61-21601св18). Оскільки по відношенню до пошкодженого Т3 марки «SKODA» з номерним знаком [NUMBER] на момент ДТП був відсутній договір зазначеного виду страхування, то такий транспортний засіб не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 Закону, і, відповідно, МТСБУ не має повноважень відшкодувати шкоду, заподіяну пошкодженням такого транспортного засобу. (а.с. 95). Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до вимог ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, яка заподіяна неправомірними діями майну фізичної особи відшкодовується у повному обсязі особою, що її заподіяла. Відповідно до ст. 1188 Цивільного Кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Частиною 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору, оренди, довіреності тощо). Відповідно до ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання них своїх трудових (службових) обов`язків. При цьому, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суд бере до уваги, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. У свою чергу Верховний Суд у своїх рішеннях (477/874/19 від 29 червня 2022 року) неодноразово наголошував, що потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до положень ст. 29 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Разом з тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Так, відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Тобто нормами ч. 2 ст. 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки слід розуміти юридичну особу або громадянина, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного відання або з інших підстав (договір оренди, довіреність тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин із володільцем цього джерела. Покласти відповідальність на особу, яка заподіяла шкоду внаслідок користування джерелом підвищеної небезпеки підприємства, з яким перебувала у трудових відносинах на підставі трудового договору (договору підряду), можливо лише в тому разі, якщо буде доведено, що ця особа заволоділа транспортним засобом неправомірно (ч. ч. 3, 4 ст. 1187 ЦК України). Частина 1 ст. 1172 ЦК України передбачає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Зі свого боку, фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника фактичного завдавача шкоди у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України). Натомість ст. 1172 ЦК України чітко встановлено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено в постанові від 05.09.2018 у справі №534/872/16-ц, шкода (в тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Щодо заявленого представником відповідача [INFO] твердження у відзиві про неналежність як доказу висновку експерта, який поданий позивачем із позовною заявою слід зазначити наступне. Вказаний Звіт містить повні та об`єктивні відомості про характер пошкоджень транспортного засобу та про розмір завданого збитку, не має будь-яких обмежень для використання у суді, складений відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, державного майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092, Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Національного стандарту № 1 «Загальні принципи оцінки майна і майнових прав», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 № 144. При цьому, оцінювач несе відповідальність, встановлену законом за складання неправдивого звіту, а отже твердження представника відповідача, що експерт не був попереджений про кримінальну відповідальність, а отже звіт є недопустимим доказом, суд не бере до уваги. Відповідачем не доведено, що оцінювачем включено до переліку пошкоджень такі, які не відносяться до ДТП чи зроблено помилкові висновки щодо розміру завданої шкоди. Відповідач не обгрунтував в якій частині звіт є неточним, неправильним чи неповним. Зважаючи на те, що Звіт № 21/05/2024 від 20 травня 2024 року виконаний на замовлення позивача, оцінювачем, який має відповідну освіту, кваліфікацію та досвід роботи, а його висновки, викладені у Звіті про оцінку, узгоджуються із нормами чинного законодавства України у сфері оцінки майна, суд вважає даний доказ належним та допустимим. Крім цього, під час судового розгляду жодним із учасників справи не було заявлено клопотання про призначення експертизи. Щодо долученого представником дефектовочного акту № 136, складеного незалежним експерт ПП Бадзелюком В.В., ліцензія № 053.00.21.14344 від 24.03.2000, такий судом до уваги не беться з огляду на наступне. Так, згідно вказаного акту такий виконаний приватним підприємцем [PERSON] та вказана ліцензія, однак до нього не додано копії ліцензії, відсутне свідоцтво оцінювача, де вказана його кваліфікація, сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів, тощо, не вказано які саме методики використані [PERSON] під час складання акту, в тому такий не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ. Щодо заявленої вимоги позивача про стягнення інфляційного збільшення у розмірі 42 501,40 грн., слід зазначити наступне. За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити, зокрема, суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. У статті 625 ЦК України, визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду. Проте, вимога позивача про стягнення інфляційного збільшення у розмірі 42 501,40 грн., не є такою, що виникла на підставі рішення суду, а є зобов`язанням з відшкодування шкоди, в якому саме рішенням суду буде визначено конкретний розмір завданої шкоди та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами. Отже, лише з набранням чинності рішення суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, тобто, виникає грошове зобов`язання відшкодувати майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Оскільки у позивача відсутнє рішення суду про відшкодування шкоди, яке набрало чинності, а відтак, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційного збільшення у розмірі 42 501,40 грн. Крім цього, суду не надано доказів, що позивач звертався до відповідача із вимогою про відшкодування завданої шкоди і така відповідачем проігнорована. Ураховуючи наведене, з відповідача - [INFO] на користь позивача слід стягнути 291 827,91 грн. майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з яких - 463 818 грн. 26? коп. шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 07 квітня 2024 року. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача судові витрати на залучення експерта та спеціаліста у розмірі 6 726,22 грн., а саме: судових витрат, пов`язаних із залученням спеціаліста оцінювача [PERSON] у розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп., сплачених позивачем за виготовлення звіту про визначення вартості матеріального збитку № 21/05/2024 (а. с. 92, 93) та судових витрат, пов`язаних із залученням експерта під час проведення комплексної судової фото відеотехнічної та інженерно транспортної експертизи у розмірі 2 726 (дві тисячі сімсот двадцять шість) грн. 22 коп. (а. с. 41, 101). На підтвердження понесених витрат позивач долучив відповідні платіжні інструкції (а. с. 93, 101). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.11.2023 у справі № 712/4126/22 окремо зауважила, що відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не узгоджується із засадами розумності, добросовісності, справедливостіта правової визначеності, а також не забезпечує передбачуваності застосування процесуальних норм, отже, не є такою, що відповідає принципу верховенства права. Отже, висновок експерта може бути підготовлений як на підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи. Відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ. Ураховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, а вартість за проведену комплексну судову фото відеотехнічну та інженерно транспортну експертизу та звіту про визначення вартості матеріального збитку є судовими витратами, які безпосередньо пов`язані з розглядом справи та встановленням обставин, що мають значення для справи, та були понесені позивачем для доведення обґрунтованості своєї позиції, а висновок вказаної експертизи та звіт оцінювача враховані судом при ухвалені судового рішення, суд,

Outcome: partial