Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

05 лютого 2025 року позивачка [PERSON] , через представника, звернулася до суду із позовом до відповідачки [PERSON] , визначивши третьою особою Третю дніпровську державну нотаріальну контору, із вимогами про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування (том - 1, а. с. 1-8 та на звороті). В обґрунтування своїх позовних вимог вказано, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07 травня 1998 року, зареєстрованого в МБТІ м. Дніпропетровська під № 325п-37-73, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , на праві спільної сумісної власності, належала квартира [ADDRESS] . Таким чином, кожному з них, за їх життя, належало право власності на 1/3 вищезазначеної квартири. Зазначено, що [INFO] померла мати [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , після смерті якої відкрилась спадщина на спірну квартиру. Оскільки позивачка з відповідачкою є спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] , то з метою добровільного поділу спадкового майна вони уклали договір про поділ спадкового майна від 06 серпня 2024 року, за яким позивачці у порядку спадкування переходить частка її матері (1/3 частка у спільному сумісному майні на вищезазначену квартиру), а відповідачці - грошові внески її матері у АТ КБ «ПриватБанк». Вказано, що на підставі цього договору 06 серпня 2024 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері - [PERSON] на 1/3 квартири [ADDRESS] , натомість у видачі свідоцтва про право на спадщину на інші 2/3 частки вищезазначеної квартири нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. від 15 листопада 2024 року їй було відмовлено. Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом стали, зокрема відсутність документів, які підтверджують родинні стосунки між [PERSON] , його матір`ю [PERSON] та бабусею [PERSON] , відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру, а також невідповідність дати народження [PERSON] в свідоцтві про смерть та його в свідоцтві про народження. Так, за інформацією, наявною в матеріалах спадкової справи в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого вказані [PERSON] та [PERSON] , які проживали за адресою: [ADDRESS] . Актовий запис № 102 від 24 березня 1953 року був складений Бюро записів актів громадського стану Кілійського району Ізмаїльської області Управління міліції УРСР. Разом з цим, в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян щодо смерті датою народження [PERSON] вказане [INFO] , що ймовірно є технічною помилкою. Водночас, зазначає, що позивачка не є родичкою [PERSON] , [INFO] , а спадкує його майно через свою матір ( [PERSON] ), яка у свою чергу його фактично успадкувала після смерті свого чоловіка. Вказує, що [PERSON] , яка була донькою [PERSON] , померла [INFO] . У витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо реєстрації смерті [PERSON] зазначено, що місцем її народження є російська федерація, оренбурзька область, м. орськ. Враховуючи, що актовий запис про народження був складений та відповідно свідоцтво про народження видано компетентним органом російської федерації, а також приймаючи до уваги, що на сьогоднішній день міжнародне співробітництво з цією державою припинено, через введення на території України воєнного стану, отримати повторно документ про народження матері [PERSON] - [PERSON] на день подачі позову є неможливим. Вказує, що [INFO] померла [PERSON] , яка була тещою [PERSON] та бабусею [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина, яку фактично прийняв її онук [PERSON] , оскільки з був зареєстрований та проживав разом із бабусею за однією адресою: [ADDRESS] . Вважає, що таким чином [PERSON] прийняв спадщину після свої бабусі, зокрема 1/3 частину вищезазначеної квартири. Водночас зазначає, що [INFO] помер [PERSON] , після його смерті якого відкрилася спадщина на його частину спірної квартири, спадкоємцями першої черги якого були його дружина - [PERSON] та син - [PERSON] , але останні до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не зверталися. Проте, оскільки [PERSON] на момент смерті батька постійно проживав з ним (був зареєстрований), то він вважається таким, що прийняв спадщину у порядку визначеному нормами ч. 3 ст. 1268 ЦК України, й фактично є таким, який отримав у спадщину після смерті батька 1/3 частину квартири. Вважає, що за вказаних обставин [PERSON] на праві власності належала вся спірна квартира, а оскільки, з 04 березня 2005 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , то після його смерті ( [INFO] ) належне йому майно успадкувала його дружина, в тому числі успадковані ним частки спірної квартири після смерті його батька (1/3 частки) та бабусі (1/3 частки). Зважаючи на те, що мати позивачки успадкувала фактично 1/3 частину спірної квартири, що належала [PERSON] на праві спільної сумісної власності, та 2/3 частини цієї квартири, які належали останньому в порядку спадкування за законом (після смерті батька та баби), то позивачка, відповідно до умов укладеного з відповідачкою договору про поділ спадкового майна, має право також на 2/3 частини квартири, в порядку спадкування за законом після смерті її матері, які остання успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] . З цих підстав, прохала встановити факт родинних відносин, зокрема, що [PERSON] , який помер [INFO] , є сином [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] , та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на 2/3 частини квартири [ADDRESS] , яка остання фактично прийняла у спадок після її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 07 лютого 2025 року позовну заяву залишено без руху (том - 1, а. с. 57), позивачці надано термін на усунення недоліків. 25 лютого 2025 року позивачкою усунуто недоліки зазначені в ухвалі суду від 07 лютого 2025 року (том - 1, а. с. 60-65). Ухвалою суду від 27 лютого 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 годину 08 квітня 2025 року (том - 1, а. с. 66). 11 квітня 2025 року [PERSON] , через представницю, звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , визначивши третьою особою Третю дніпровську державну нотаріальну контору, із вимогами про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності у порядку спадкування за законом (том - 1, а. с. 94-100). Обґрунтування позовних вимог зазначила, що обставини справи є абсолютно аналогічні тим, які вже були викладені у первісній позовній заяві, але при цьому вважає, що її рідна сестра [PERSON] безпідставно претендує на спадщину після смерті їх матері, зокрема на 2/3 частини спірної квартири, оскільки вони мають рівні права на неї, адже обидві в межах строку для прийняття спадщини звернулися до нотаріальної контори із відповідними заявами про прийняття спадщини. Вказує, що дійсно, вони з метою добровільного поділу спадкового майна уклали договір про його поділ від 06 серпня 2024 року, за яким [PERSON] переходить частка її матері (1/3 частка у спільному сумісному майні) на вищезазначену квартиру, а їй - грошові внески її матері у АТ КБ «ПриватБанк». Зазначає, що після укладення цього договору, [PERSON] у цей же день 06 серпня 2024 року отримала відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері - [PERSON] на належну їй 1/3 частку, в порядку спадкування після чоловіка, у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Натомість у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері на 2/3 частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] нотаріусом [PERSON] було відмовлено, зокрема, через відсутність документів, які підтверджують родинні стосунки між [PERSON] , його матір`ю [PERSON] та бабусею [PERSON] , оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру, а також невідповідність дати народження [PERSON] в свідоцтві про смерть та в свідоцтві про народження. Зауважує на тому, що оскільки спірні 2/3 частки вищезазначеної квартири не були предметом договору про поділ спадкового майна, а вони з [PERSON] у двох, у межах строку, звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, то вона має право на 1/3 частку спірної квартири. Тому прохає суд факт родинних відносин, зокрема, що [PERSON] , який помер [INFO] , є сином [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] , та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , яка остання фактично прийняла у спадок після її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Протокольною ухвалою суд від 27 травня 2025 року до участі у справі, у якості третьої особи, залучено Дніпровську міську раду (том - 1, а. с. 227-229). Ухвалою суду від 03 вересня 2025 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Третя дніпровська державна нотаріальна контора, Дніпровська міська рада про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Третя дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності у порядку спадкування за законом об`єднано в одне провадження, присвоєно об`єднаній справі № 204/1407/25 (том - 2, а. с. 126 та на звороті). 17 вересня 2025 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника Дніпровської міської ради - Чайки В. (том - 2, а. с. 146-148), в яких він зазначає, що предметом розгляду даної справи є спадковий спір між сестрами [PERSON] та [PERSON] , який виник у зв`язку з оформленням ними права власності на спадкове майно після смерті їхньої матері. Вказує, що оскільки сторони, будучи спадкоємцями першої черги, уклали між собою договір про поділ спадкового майна від 06 серпня 2024 року № 1-334, тобто здійснили добровільний та взаємно узгоджений розподіл спадщини ( [PERSON] - частку на квартиру, а [PERSON] - грошові внески), то вважає, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що суперечать її власним домовленостям, зафіксованим у договорі про поділ спадкового майна. Вважає, що заявляючи претензії на частину квартири, відповідач за зустрічним позовом фактично ігнорує умови вже укладеної та чинної угоди. Тому прохає суд ухвалити рішення в межах чинного законодавства України. Ухвалою суду від 13 жовтня 2025 року у справі закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду по суті (том - 2, а. с. 193). 20 січня 2026 року представником [PERSON] - адвокатом Бардаченко В.В., надано до суду письмові дебати (том - 2, а. с. 229 та на звороті, 230-231), в яких він зазначає про те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07 травня 1998 року, зареєстрованого в [ADDRESS] належала: [PERSON] (батько [PERSON] ), [PERSON] (чоловік матері позивачки [PERSON] ) та [PERSON] (матері [PERSON] та бабусі [PERSON] ), виходячи із презумпції рівності часток співвласників у спільній сумісній власності - по 1/3 частині кожному. Вказує, що [INFO] померла мати [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] , яка є дружиною [PERSON] ). 06 серпня 2024 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, після смерті її матері [PERSON] . У цей же день вона уклала зі своєю рідною сестрою [PERSON] угоду про поділ спадкового майна, відповідно до яких і належить відповідна частка (1/3) у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Зазначає, що [PERSON] , який помер [INFO] , є сином [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] , а також онуком [PERSON] , яка померла [INFO] . Таким чином, [PERSON] , в порядку спадкування після смерті матері - [PERSON] , яка померла [INFO] , успадкувала 2/3 частини квартира [ADDRESS] , які її мати, відповідно до вимог ч. ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України, фактично прийняла у спадок після смерті її чоловіка [PERSON] , який в свою чергу: 1/3 частину цієї квартири, успадкував/фактично прийняв у спадок після смерті його батька [PERSON] , та 1/3 частину - після смерті його бабусі [PERSON] вказано, що [PERSON] фактично успадкувала інші 2/3 частини зазначеної квартири та є власницею квартири у цілому. Щодо права [PERSON] на частку спірної квартири, з урахуванням того, що вона раніше уклала з позивачкою договір про поділ спадкового майна після смерті їхньої матері, вказує, що тут аргументи відповідачки теж мають сенс, адже вона є такою ж донькою і предметом договору про поділ спадкового майна була тільки частина спірної квартири, а не вся квартира. Водночас, прохає суд позовні вимоги [PERSON] задовольнити та визнати за нею право власності на усі 2/3 частини квартири, а [PERSON] відмовити у визнанні за нею права власності на 1/3 частину спадкового майна. У судове засідання [PERSON] та її представник - адвокат Бардаченко В.В., не з`явилися, останній надав заяву про розгляд справи за їх відсутності (том - 2, а. с. 250), в якій прохав позовні вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] - залишити без задоволення. У судове засідання [PERSON] та її представниця адвокатка Бабенко О.А., не з`явилися, остання надала клопотання (том - 2, а. с. 247-249) про розгляд справи за їх відсутності, в якому прохала позовні вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі. У судове засідання представник третьої особи Дніпровської міської ради не з`явився, останній надав заяву про розгляд справи за його відсутності (том - 2, а. с. 154), в якій прохав суд ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства України. У судове засідання представник Третьої особи Третьої дніпровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (том - 2, а. с. 245), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги покази свідків, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07 травня 1998 року, яке видане ВАТ «Будівельно-монтажним трестом» №17 на підставі розпорядження від 07 травня 1998 року № ІІ-1294, на праві спільної сумісної власності належала [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (том - 2, а. с. 44). 16 вересня 1953 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (том 2, а. с. 49) та актовим записом про шлюб № 303 від 16 вересня 1952 року (том - 1, а. с. 219), з якого, в свою чергу, вбачається, що даний шлюб для сторін є першим. У шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією актового запису про народження № 102 від 24 березня 1953 року (том - 1, а. с. 216). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15 січня 2008 року (том - 2, а. с. 180). На день смерті [PERSON] проживав і був зареєстрований разом із дружиною [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідною довідкою з виконкому (том - 2, а. с. 184 на звороті). З копії спадкової справи № 527/2008, відкритої до спадкового майна [PERSON] (том - 2, а. с.176-189, 205-220) вбачається, що із заявою про прийняття спадщини (грошових внесків), що лишилася після його смерті, звернулася його дружина [PERSON] (том - 2, а. с. 178, 179). 30 липня 2008 року державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В., видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 2927 (том - 2, а. с. 186), зі змісту якого вбачається, що спадкоємцем майна [PERSON] , померлого [INFO] , є його дружина [PERSON] , а спадкове майно, на яке в указаній частці видане це свідоцтво, складається з грошових внесків. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00047916291 від 11 листопада 2024 року (том 1, а. с. 197-198). 04 березня 2005 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , що видано повторно 03 грудня 2015 року (том - 1, а. с. 124 на звороті). [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується її свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22 липня 1978 року та про одруження серії [NUMBER] від 19 листопада 1997 року (том - 1, а. с. 18). [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується її свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 28 листопада 1979 року (том - 1, а. с. 43) та про шлюб серії [NUMBER] від 23 грудня 2006 року (том - 1, а. с. 49). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26 листопада 2015 року (том - 1, а. с. 124). На день смерті [PERSON] проживав і був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою ЕАВ № 2 МКП № 33111 від 21 грудня 2015 року (том - 1, а. с. 113 на звороті). З копії спадкової справи № 866/2015, відкритої до спадкового майна [PERSON] (том - 1, а. с. 109-132), вбачається, що із заявою про прийняття спадщини, що лишилася після його смерті звернулася його дружина [PERSON] (том - 1, а. с. 111 на звороті ). 13 вересня 2016 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В., видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 5-886 (том - 1, а. с. 131), зі змісту якого вбачається, що спадкоємцем майна [PERSON] , померлого [INFO] є його дружина [PERSON] , а спадщина, на яку в указаній частці видане це свідоцтво, складається з частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28 липня 2023 року (том - 1, а. с. 138). З копії спадкової справи № 407/2023, відкритої до спадкового майна [PERSON] (том - 1, а. с. 133-206), вбачається, що із заявою про прийняття спадщини, що лишилася після її смерті звернулися її доньки - [PERSON] та [PERSON] (том - 1, а. с. 133 на звороті, 136). 06 серпня 2024 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про поділ спадкового майна, який посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. за реєстровим № 1-334 (том - 1, а. с. 22-23). Зі змісту вказаного договору вбачається, що [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємці [PERSON] , уклали цей договір про поділ спадкового майна, згідно з яким частка у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] переходить донці померлої [PERSON] , а грошові внески з відповідними відсотками, що знаходяться у АТ «КБ «Приватбанк» - доньці померлої [PERSON] . На підставі указаного договору про поділ спадкового майна державним нотаріусом Третьої дніпровської нотаріальної контори Янковою І.В. видано: [PERSON] - свідоцтво про право на спадщину за законом № 1-335 на частку у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] (том - 1, а. с. 186), та [PERSON] - свідоцтво про право на спадщину за законом № 1-336 на грошові внески (том - 1, а. с. 186 на звороті), З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 406524935 від 04 грудня 2024 року вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-335, виданого державним нотаріусом Третьої дніпровської нотаріальної контори Янковою І.В., за [PERSON] зареєстровано право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] (том - 1, а. с. 37-38). 15 листопада 2024 року державним нотаріусом Третьої дніпровської нотаріальної контори Янковою І.В. винесено постанову про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , що належало [PERSON] , померлій [INFO] , [PERSON] , померлому [INFO] , спадщину після яких прийняв їх син та онук [PERSON] , померлий [INFO] , але не оформив своїх спадкових прав, яку прийняла його дружина [PERSON] , яка померла [INFO] (том - 1, а. с. 205-206). З відповіді начальника відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту Адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР [PERSON] від 09 вересня 2024 року № 14/5-12517 (том - 1, а. с. 195 на звороті) вбачається, що відповідно до наявних даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 21 квітня 1994 року по 01 червня 1998 року. Склад зареєстрованих осіб на день смерті [PERSON] ( [INFO] ) становить 2 особи: [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований з 21 квітня 1994 року по 21 грудня 2015 року та [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований з 21 квітня 1994 року по 02 листопада 2001 року. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що у 12 квартирі приблизно рік жила баба [PERSON] з сином [PERSON] та онуком [PERSON] , при цьому з якого часу в квартирі жили останні, вона не пам`ятає. Вказала, що баба [PERSON] померла за цією адресою. Після її смерті в квартирі лишилися проживати її син [PERSON] та онук [PERSON] , який згодом одружився і разом з ним почала проживати його дружина [PERSON] . Після смерті [PERSON] , в квартирі лишилися проживати [PERSON] з [PERSON] . Хто займався похованням [PERSON] після його смерті вона не знає, натомість знає, що [PERSON] є донькою [PERSON] . У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з 1976 року, з часу отримання квартири у власність, у ній проживала тітка [PERSON] , а пізніше - її син [PERSON] та онук. Зазначила, що куди поділася [PERSON] вона достеменно не знає, але зі слів онука - вона померла. Вказала, що їй відомо про те, що онук [PERSON] одружився на [PERSON] , а коли він помер, то [PERSON] з квартири з`їхала, після чого в квартирі мешкала чи то її донька чи то онука. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо позовних вимог про встановлення факту родинних відносин, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з вимогами п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Приписами ч. ч. 3, 7 ст. 294 ЦПК України визначено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. При ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Статтею 315 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Нормами ч. 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. Позивачка, як за первісним позовом так і за зустрічним, прохають суд встановити факт родинних відносин, зокрема, що [PERSON] , який помер [INFO] , є сином [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] . При цьому, метою встановлення такого факту обидві вказують неможливість отримання ними в позасудовому порядку свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті їх матері [PERSON] . Однак суд не може погодитися з указаним, з таких підстав. По-перше, державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Янковою І.В., відповідно до умов укладеного сторонами договору про поділ спадкового майна від 06 серпня 2024 року, видала кожній з них свідоцтво про право на спадщину за законом на обумовлену цим договором частку спадкового майна [PERSON] (том - 2, а. с. 186 та на звороті). По-друге, з постанови державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Янкової І.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15 листопада 2024 року, зокрема у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , що належало [PERSON] , померлій [INFO] , [PERSON] , померлому [INFO] , спадщину після яких прийняв їх син та онук [PERSON] , померлий [INFO] , але не оформив своїх спадкових прав, яку прийняла його дружина [PERSON] , яка померла [INFO] (том - 2, а. с. 205-206), що підставою для такої відмови стало, з-поміж іншого, те, що в актовому запису про народження та смерть [PERSON] , зазначена різна дата його народження ( [INFO] та [INFO] ), що на думку сторін є очевидною опискою. Водночас суд зауважує, що питання щодо виправлення помилок/описок в актових записах про смерть/народження відноситься до компетенції органів державної реєстрації актів цивільного стану. Однак доказів того, що сторони зверталися, до органів РАЦС із відповідними заявами та їм було відмовлено у виправленні таких помилок, останніми суду не надано. З огляду на викладене, зважаючи на те, що питання щодо виправлення помилок/описок в актових записах про смерть/народження відноситься до компетенції органів державної реєстрації актів цивільного стану, до яких сторони з відповідними заявами не зверталися та відмови у виправленні таких помилок не отримували, суд доходить переконливого висновку про те, що не може підміняти під собою повноваження, покладені на інші органи державної влади, у зв`язку з чим у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог в цій частині слід відмовити. Щодо позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування, суд зазначає наступне. У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з приписами ст. ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Приписами ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Так, нормами ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Приписами ст. 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з вимогами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Так, звертаючись до суду з позовом, [PERSON] прохає суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на 2/3 частини квартири [ADDRESS] , які [PERSON] фактично прийняла у спадок (ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України) після її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , та який 1/3 частину зазначеної квартири фактично прийняв у спадок після своєї бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] , та 1/3 частину фактично прийняв у спадок після свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , яким зазначена квартира належала на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07 травня 1998 року. В свою чергу, [PERSON] , звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою, прохає суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , які [PERSON] фактично прийняла у спадок (ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України) після її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , та який 1/3 частину зазначеної квартири фактично прийняв у спадок після своєї бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] , та 1/3 частину фактично прийняв у спадок після свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , яким зазначена квартира належала на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07 травня 1998 року. При цьому, в обґрунтування своїх вимог, кожна із них, посилається на те, що по-перше, після смерті [PERSON] , спадкоємцями першої черги були його дружина [PERSON] та його син - [PERSON] , які не зверталися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, проте, останній фактично прийняв її, як такий, що на момент смерті батька постійно проживав /був зареєстрований з ним (відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України). По-друге, стверджують про те, що [PERSON] є донькою [PERSON] (відповідно [PERSON] - її зятем), яка не зверталася із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, проте таку прийняв її син [PERSON] , як такий, що на момент смерті бабусі постійно проживав /був зареєстрований з нею (відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Таким чином, вважають, що [PERSON] успадкував 2/3 частини квартири [ADDRESS] після смерті свого батька та баби, які в свою чергу, після його смерті, успадкувала його дружина [PERSON] , після смерті якої, на вказане майно претендують її доньки [PERSON] та [PERSON] . Однак суд вважає дані доводи сторін неспроможними та такими, що спростовані матеріалами справи, оскільки, по-перше, після смерті [PERSON] , спадщину прийняла його дружина [PERSON] , якій державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В., видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 2927 (том - 2, а. с. 186); по-друге, зі спадкової справи [PERSON] вбачається, що останній на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (том - 2, а. с. 184 на звороті), а разом з ним на день його смерті за вказаною адресою була зареєстрована лише його дружина - [PERSON] (том - 2, а. с. 184), водночас, [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . При цьому суд критично ставиться до довідки Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 13 серпня 2024 року № 14/5-11192 (том - 2, а. с. 20) та від 09 вересня 2024 року№ 14/5-12518 (том - 1, а. с. 195) щодо реєстрації [PERSON] за адресою [ADDRESS] , оскільки вона суперечать довідці про його місце реєстрації, що міститься в його спадковій справі (том - 2, а. с. 184 на звороті), а відтак вони не узгоджуються між собою. Так, зокрема, у довідці Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 09 вересня 2024 року№ 14/5-12518 (том - 1, а. с. 195), з-поміж іншого, зазначено, що на дату смерті [PERSON] ( [INFO] ) разом з ним було зареєстровано дві особи: [PERSON] та [PERSON] , однак при цьому вказано, що [PERSON] знятий з реєстрації 02 листопада 2001 року, тоді як [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою лише з 04 листопада 2005 року, тобто на 4 роки пізніше після зняття [PERSON] з реєстрації за даною адресою. В свою чергу, у довідці Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 13 серпня 2024 року № 14/5-11192 (том - 2, а. с. 20), інформацію про зареєстрованих осіб на дату смерті [PERSON] не зазначено, зокрема з тих підстав, що померлий на день смерті не був власником за даною адресою. Таким чином, [PERSON] не міг прийняти спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , у порядку визначеному ч. 3 ст. 1268 ЦК України, й відповідно [PERSON] не могла у спадкувати від [PERSON] те, що не успадкував він - право на спільну сумісну власність на квартиру [ADDRESS] (на частку [PERSON] ). Разом з цим, суд зазначає, що сторонами не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] (у дівоцтві [PERSON] ) є донькою [PERSON] , а [PERSON] - відповідно її зятем, так само, як і не надано доказів того, що у останніх не було інших спадкоємців. Водночас, суд зазначає, що показами свідків, доводи сторін про те, що [PERSON] (який помер у 2008 році) є зятем [PERSON] спростовано, оскільки останні [PERSON] вказували, як сина [PERSON] , натомість про доньку [PERSON] (яка померла у 2021 році), взагалі не згадували, а ім`я онука плутали, а відтак суд вважає покази свідків неспроможними. Таким чином, сторонами не доведено належними, достатніми та допустимими доказами того, що [PERSON] є бабцею [PERSON] , а відтак неможна стверджувати про те, що останній успадкував за нею право на спільну сумісну власність на квартиру [ADDRESS] , яке в подальшому успадкувала [PERSON] . З огляду на викладене, зважаючи на те, що [PERSON] та [PERSON] не доведено належними, достатніми та допустимими доказами своїх позовних вимог, суд доходить переконливого висновку про відсутність підстав для визнання за ними права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] , у порядку спадкування за законом після смерті їх матері [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог за первісним та зустрічним позовами, слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed