Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

До Сколівського районного суду Львівської області 31 січня 2024 року в порядку цивільного судочинства звернувся заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави - в особі її органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Міністерства оборони України до [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Квартирно експлуатаційний відділ м. Львова про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, в якій просить витребувати в [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь держави в особі Міністерства оборони України частину земельної ділянки військового містечка № [NUMBER] , площею 0,01 га, кадастровий номер 4624583000:02:000:0002. Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що земельна ділянка площею 0,01 га, з кадастровим номером 4624583000:02:000:0002 в межах військового містечка № [NUMBER] на території Навчально-спортивної бази змових видів спорту «Тисовець», яка належить до земель оборони, вибула з державної власності поза волею титульного володільця усупереч нормативно регламентованій процедурі. Прокурор та позивач стверджують, що КЕВ м. Львова, як правонаступник Стрийської КЕЧ, є користувачем спірної земельної ділянки площею 10 892 га на підставі державного акту на право користування землею серії Б № 040573, виданого виконавчим комітетом Сколівської районної ради народних депутатів трудящих у 1983 році. Державний акт на право користування землею серії Б № 040573 виданий на підстав рішення Львівського облвиконкому № 5 від 1972 року, яке погоджене розпорядженням Ради Міністрів УРСР № 187 рс від 1972 року. Актом приймання (передачі) територій військового містечка № [NUMBER] , [ADDRESS] від 31 жовтня 2013 року, військове містечко № [NUMBER] передавалось з Самбірської КЕЧ району до КЕВ м. Львова. За твердженням позивача, вказані землі, щодо яких проведена інвентаризація, відносяться до військового містечка № [NUMBER] , де розташована Навчально-спортивна база зимових видів спорту «Тисовець». Технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земель військового містечка № [NUMBER] навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець» підтверджується знаходження земельної ділянки площею 0,01 га кадастровий № 4624583000:02:000:0002, що перебуває у власності відповідача, в межах земельної ділянки з кадастровим номером 4624586900:06:000:1205 площею 322,2899 га, яка відноситься до земель оборони. Ухвалою судді від 02 лютого 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави - в особі її органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Міністерства оборони України до [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Квартирно експлуатаційний відділ м. Львова про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк. Представник позивача [PERSON] 19 лютого 2024 року через систему «Електронний суд» скерував до суду пояснення, в яких зазначає, щоу 1983 році на підставі рішення Львівського облвиконкому № 5 від 1972 року, яке погоджене розпорядженням Ради Міністрів УРСР № 187рс від 1972 року, Стрийській КЕЧ району (на даний час правонаступник Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова), як структурному підрозділу Міністерства оборони, видано державний акт серії Б № 040573 на право користування землями загальною площею 10 892 га, що розташовані в урочищі «Тисовець» Сколівського району Львівської області. Вказані землі відносяться до військового містечка № [NUMBER] , де розташована Навчально- спортивна база зимових видів спорту «Тисовець». У 2021 році на замовлення КЕВ м. Львова, ПП «Кайлас-К» проведено інвентаризацію земель Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець». Установлено, що в межах земельної ділянки з кадастровим номером 4624586900:06:000:1205 площею 322,2899 га, яка відноситься до земель оборони та передана для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України, знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 4624583000:02:000:0002 площею 0,01 га, яка перебуває у власності громадянина [PERSON] . Частиною 2 ст. 3 Земельного кодексу Української РСР № 2874а-07 в редакції від 14 жовтня 1977 року, яка діяла на момент видачі державного акта серії Б № 040573 від 1983 року, передбачено, що земля є виключною власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються. Земельний кодекс Української РСР № 2874а-07 в редакціях від 12 березня 1981 року та від 25 жовтня 1988 року не передбачав таку категорію земель, як «землі оборони». Відтак, передані на користь Стрийської КЕЧ району (на даний час правонаступник КЕВ м. Львова) землі перебували у державній власності. Земельний кодекс Української РСР від 08 липня 1970 року втратив чинність. Отже, спірна земельна ділянка відносилась до земель оборони, а з набуттям чинності ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року держава України набула права власності на відповідну земельну ділянку. Таким чином, земельна ділянка загальною площею 10 892 га (до її складу також входить земельна ділянка № 4624586900:06:000:1205 площею 322, 2899 га), що знаходиться на території Стрийського району (раніше Сколівського) Львівської області в урочищі «Тисовець», отримана за рішенням Львівського облвиконкому № 5 від 1972 року, належить до земель оборони в силу положень указаного Закону, а також положень ст. 70 ЗК УРСР від 18 грудня 1990 року та ст. 77 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, відповідно до яких землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЗК України землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Однак, як зазначено, у ході проведення інвентаризації земель Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець» у 2021 році, в межах земельної ділянки з кадастровим номером 4624586900:06:000:1205 площею 322,2899 га, що відноситися до земель оборони та перебуває у державній власності, знаходиться ділянка з кадастровим номером 4624583000:02:000:0002 площею 0,01 га, яка перебуває у приватній власності громадянина [PERSON] . Подальшим вивченням встановлено, що громадянин [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору дарування № 891 від 05 серпня 2022 року. До цього, зазначена земельна ділянка перебувала у власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1043 від 28 вересня 2013 року. Повертаючись до викладених вище нормативних приписів у системному взаємозв`язку, слід дійти висновку про те, що вказана земельна ділянка площею 0,01 га з кадастровим номером 4624583000:02:000:0002 в межах військового містечка № [NUMBER] на території Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець», яка належить до земель оборони, вибула з державної власності поза волею титульного володільця усупереч нормативно регламентованій процедурі. Таким чином, зважаючи відсутність згоди Міністра оборони України та рішення Кабінету Міністрів України щодо відчуження вищевказаної земельної ділянки, станом на теперішній час земельна ділянка площею 0,01 га з кадастровим номером 4624583000:02:000:0002 знаходиться у володінні [PERSON] , така підлягає поверненню на користь держави в особі Міністерства оборони України. Представником третьої особи подано додаткові пояснення, в яких заявник зазначив таке. У1983 році на підставі рішення Львівського облвиконкому № 5 від 1972 року, яке погоджене розпорядженням Ради Міністрів УРСР № 187рс від 1972 року, Стрийській КЕЧ району (на даний час правонаступник Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова), як структурному підрозділу Міністерства оборони, видано державний акт серії Б № 040573 на право користування землями загальною площею 10 892 га, що розташовані в урочищі «Тисовець» Сколівського району Львівської області. Вказані землі відносяться до військового містечка № [NUMBER] , де розташована Навчально-спортивна база зимових видів спорту «Тисовець». У 2021 році на замовлення КЕВ м. Львова, ПП «Кайлас-К», проведено інвентаризацію. земель Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець». В результаті інвентаризації установлено, що в межах земельної ділянки з кадастровим номером 4624586900:06:000:1205 площею 322, 2899 га, яка відноситься до земель оборони та передана для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України, знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 4624583000:02:000:0002 площею 0,01 га, яка перебуває у власності громадянина [PERSON] . Отже, спірна земельна ділянка відносилась до земель оборони, а з набуттям чинності ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року держава Україна набула права власності на відповідну земельну ділянку. Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством Української РСР (ч. 2 ст. 70 ЗК України № 561-XII). На виконання вказаної норми наказом Міністра оборони України 22 грудня 1997 року №483 затверджено Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (далі - Положення № 483). Істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, які закріплені за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі таких ділянок у власність або у користування іншим особам є прийняття Кабінетом Міністрів України відповідного рішення за поданням Міністерства оборони України. Отже, земельна ділянка загальною площею 10892 га (до її складу також входить земельна ділянка № 4624586900:06:000:1205 площею 322,2899 га), що знаходиться на території Стрийського району (раніше Сколівського) Львівської області в урочищі «Тисовець», отримана за рішенням Львівського облвиконкому № 5 1972 року, належить до земель оборони в силу положень указаного Закону, а також положень ст. 70 ЗК УРСР від 18 грудня 1990 року та ст. 77 ЗК України від 25 жовтня 2001 року, відповідно до яких, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України. Водночас, громадянин [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору дарування №891 від 05 серпня 2022 року. Враховуючи вищевказане, вбачається, що земельна ділянка площею 0,01 га з кадастровим номером 4624583000:02:000:0002 в межах військового містечка № [NUMBER] на території Навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець», яка належить до земель оборони, вибула з державної власності поза волею титульного володільця всупереч нормативно регламентованій процедурі. Таким чином, враховуючи відсутність згоди Міністра оборони України та рішення Кабінету Міністрів України щодо відчуження вищевказаної земельної ділянки площею 0,01 га з кадастровим номером 4624583000:02:000:0002, яка станом на теперішній час знаходиться у володінні [PERSON] , підлягає поверненню на користь держави в особі Міністерства оборони України. На підставі наведеного просить позов задоволити. Ухвалою судді від 26 лютого 2025 року закрито підготовче провадження у справі за позовом заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави - в особі її органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Міністерства оборони України до [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Квартирно експлуатаційний відділ м. Львова про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння та призначено її до судового розгляду по суті. Судове засідання неодноразово відкладалось, востаннє на 12 лютого 2026 року. Відповідач - [PERSON] в судове засідання 12 лютого 2026 року не з`явився, хоча про час та місце засідання суду, згідно з п. 4 ч. 8 ст.128 ЦПК України був належним чином повідомлений, заяв, клопотань не подав. Оголошення про виклик відповідача також було розміщено на сайті «Судова влада України». Прокурор, представник позивача та представник третьої особи в судовому засіданні позов підтримали з підстав, аналогічних наведеним у позовній заяві та поясненнях. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України „Про прокуратуру прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України „Про прокуратуру, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шлях призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Обґрунтовуючи підстави звернення з даним позовом до суду, прокурор вказав, що на момент звернення до суду позовна заява про витребування земельної ділянки площею 0,0100 га кадастровий № 462458300:06:000:0002 з чужого незаконного володіння Міністерством оборони України, КЕВ м. Львова не подана, що свідчить про неналежне здійснення захисту інтересів держави. Судом встановлено, що у 1983 році на підставі рішення Львівського облвиконкому №5 від 1972 року, погодженого розпорядженням Ради Міністрів України УРСР № 187рс від 1972 року, Стрийській КЕЧ району, правонаступником якої на даний час є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова, як структурному підрозділу Міністерства оборони видано державний акт серії Б № 040573 на право безстрокового та безоплатного користування землями загальною площею 10 892, 0 га, наданими для будівництва, що розташовані в урочищі «Тисовець», Сколівського району, Львівської області. Вказані землі відносяться до військового містечка № [NUMBER] , де розташована Навчально-спортивна база зимових видів спорту «Тисовець». Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації від 02 червня 2017 року № 487/с/5-17 надано КЕВ м. Львова дозвіл на розроблення з урахуванням вимог державних стандартів, норм і правил у сфері землеустрою технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель орієнтовною площею 10 892.0 га, розташованих за межами населеного пункту на території Сколівського району. У 2021 році на замовлення Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, Приватним підприємством «Кайлас-К» проведено інвентаризацію земель навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець». В процесі проведення інвентаризації земельної ділянки військового містечка № [NUMBER] навчально-спортивної бази зимових видів спорту «Тисовець» виявлено, що межа використання земельної ділянки, яка знаходиться у постійному користуванні Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова не відповідає межі земельної ділянки згідно з державним актом на право користування землею серії Б № 040573 від 1983 року у зв`язку з тим, що розташовані земельні ділянки сторонніх землевласників та землекористувачів. З врахуванням відомостей, отриманих в результаті інвентаризації земель було сформовано земельні ділянки площею 322, 2899 га, 57,7307 га; 0,0265 га, загальна площа яких становить 380,0471 га. Під час проведення вказаної інвентаризації встановлено, що в межах земельної ділянки з кадастровим номером 4624586900:06:000:1205 площею 322, 2899 га, яка відноситься до земель оборони та передана для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України, знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 4624583000:02:000:0002, площею 0,01 га. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка № 362150362 від 17 січня 2024 року) земельна ділянка з кадастровим номером 4624583000:02:000:0002, площею 0, 01 га, належить [PERSON] на підставі договору дарування № 891 від 05 серпня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Ломакіною О.Я. При цьому, як зазначено прокурором в позовній заяві та позивачем у письмових поясненнях, до цього земельна ділянка із зазначеним кадастровим номерм перебувала у власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1043 від 28 вересня 2013 року. Частиною 2 ст. 3 Земельного кодексу Української РСР № 2874а-07 в редакції від 14 жовтня 1977, яка була чинною на момент видачі державного акта серії Б № 040573 від 1983 року, передбачено, що земля є виключно власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються. Земельний кодекс Української РСР в редакціях від 12 березня 1981 року та від 25 жовтня 1988 року не передбачав таку категорію земель, як землі оборони. Тобто, землі, передані на користь Стрийської квартирно-експлуатаційної частини, правонаступником якої на даний час є Квартирно-експлуатаційний відділ м. Львова, перебували у державній власності. Починаючи з 15 березня 1991 року почала діяти редакція Земельного кодексу України № 561-ХІІ. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 ЗК України № 561-ХІІ відповідно до цільового призначення всі землі Української РСР поділяються, зокрема, на землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення. Аналіз правового регулювання дозволяє суду стверджувати про те, що запровадження «земель оборони», як категорії земель запроваджено з прийняттям Земельного кодексу України № 561-ХІІ. Відповідно до частини першої статті 70 ЗК України № 561-ХІІ землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил і внутрішніх військ. Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством Української РСР (частина друга статті 70 ЗК України № 561-ХІІ). На виконання вищевказаної норми наказом Міністра оборони України № 483 від 22 грудня 1997 року затверджено Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (далі Положення № 483). Згідно з пунктом 45 Положення № 483 передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного, управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. Пунктом 5 постанови ВР УРСР № 562-ХІІ встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію ЗК України № 561-ХІІ, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування. Тобто, передача місцевим органам влади території, в яку входить у тому числі спірна земельна ділянка, здійснювалася за нормативно детермінованою процедурою, яка встановлювала необхідність отримання згоди Міністра оборони України. При цьому, процесуальна форма передачі відповідних територій з прийняттям ЗК України №2768-ІІІ не змінилася, оскільки відповідно до частини 4 статті 77 згаданого нормативного акта в редакції від 25 жовтня 2001 року, яка за своєю природою є бланкетною, порядок використання земель оборони встановлюється законом. У свою чергу, наведена правова норма відсилає до цитованих приписів Положення № 483. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» та ст. 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог ЗК України (ст. 2.Закону України «Про використання земель оборони»). Відповідно до ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління. Згідно зі статтею 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України. Відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 902/122/24 надано правовий висновок, що належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов. Пред`являючи віндикаційний позов про витребування земельної ділянки площею 0,01 га, кадастровий номер 4624583000:02:000:0002, заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, обґрунтовує позовні вимоги тим, що спірна земельна ділянка є частиною земельної ділянки загальною площею 10 892, 0 га, до складу якої входить також і земельна ділянка 4624586900:06:000:1205, площею 322, 2899 га, що розташована на території Стрийського (раніше Сколівського) району Львівської області в урочищі «Тисовець», отримана за рішенням Львівського облвиконкому від 1972 року № 5, належить до земель оборони в силу закону та вибула з державної власності поза волею титульного володільця всупереч нормативно регламентованій процедурі, тому підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння на користь держави в особі Міністерства оборони. Належність земельної ділянки загальною площею 10 892, 0 га, до складу якої входить також і земельна ділянка 4624586900:06:000:1205, площею 322, 2899 га, що розташована на території Стрийського (раніше Сколівського) району Львівської області в урочищі «Тисовець», до земель оборони підтверджується висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2025 року у справі № 453/1109/23. Звертаючись з позовними вимогами, заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, просить повернути земельну ділянку площею 0,01 га, кадастровий номер 4624583000:02:000:0002, яка належить на праві власності [PERSON] у власність держави в особі Міністерства оборони України, тобто не інакше як безоплатно витребувати її в останнього власника. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Вирішуючи питання про витребування земельної ділянки, суд має оцінити наявність або відсутність добросовісності, насамперед, володільця цього майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 зазначала, що відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній основі сторони не несуть жодних обов`язків. Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема, добросовісно. Добросовісність та розумність належить до фундаментальних засад цивільного права. Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Добросовісний набувач - особа, яка не знала і не могла знати про те, що набуває майно, яке продавець не має права йому відчужувати. Вирішуючи питання про витребування земельної ділянки, суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності, насамперед, володільця цього майна. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387,388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими,що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном. Як вбачається з інформаційної довідки № 362150362 від 17 січня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником земельної ділянки з кадастровим номером 4624583000:02:000:0002, площею 0, 01 га, є [PERSON] на підставі договору дарування № 891 від 05 серпня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Ломакіною О.Я. При цьому, як зазначено прокурором в позовній заяві та позивачем у письмових поясненнях, дарувальником земельної ділянки із зазначеним кадастровим номером була [PERSON] , яка набула право власності на вказану земельну ділянку на підставі відплатного договору купівлі-продажу № 1043 від 28 вересня 2013 року. Крім того, як вбачається з з інформаційної довідки 362150362 від 17 січня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо державної реєстрації отяжень, на земельній ділянці з кадастровим номером 4624583000:02:000:0002, розташрований гараж з житловими приміщеннями загальною площею 134, 8 кв.м., який на праві власності належить [PERSON] на підставі договору дарування № 891 від 05 серпня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Ломакіною О.Я. Таким чином, предметом договору дарування № 891 від 05 серпня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Ломакіною О.Я., була замельна ділянка з розташованим на ній нерухомим майном. При цьому, прокурором не доведено, що відповідач, [PERSON] , як власник спірної земельної ділянки, який набув право власності на неї на підставі договору дарування, а також дарувальник об`єкта нерухомості [PERSON] , яка набула права власності на неї на підставі договору купівлі-продажу купівлі-продажу № 1043 від 28 вересня 2013 року та тривалий час, а саме дев`ять років, нею користувалася, знала чи не могла не знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. На момент реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,01 га, кадастровий номер 4624583000:02:000:0002 за [PERSON] , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня реєстрація будь-яких прав третіх осіб чи обтяжень, що унеможливлювали б набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку. Станом на дату укладення договору дарування земельної ділянки були відсутні будь-які спори, пов`язані з нею, кримінальні провадження щодо незаконного відчуження земельної ділянки, що перебувала у власності держави та належала до земель оборони. Крім того, станом на час звернення заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, з позовними вимогами, договори купівлі-продажу № 1043 від 28 вересня 2013 року та дарування № 891 від 05 серпня 2022 року є чинними. Отже, [PERSON] , як і [PERSON] є добросовісними набувачами земельної ділянки, доказів того, що вказані особи знали чи могли знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, прокурором та позивачем, всупереч вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не подано. Статтею 388 ЦК України, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, визначено умови, за яких можливим є витребування майна у добросовісного набувача. Відповідно до практики Верховного Суду, зокрема, правової позиції, викладеної у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц від 27 вересня 2023 року у справі №916/553/22: «Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуто безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Отож, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі №925/1351/19. Згідно з положеннями ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальний принцип приватного права «Дозволено все, що прямо не заборонено законом», а також такі засади цивільного права, закрупліені у ст. 3 ЦК України, як неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства. Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину) вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов?язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність дій в акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне наголосити, що незважаючи на те, що відповідачем [PERSON] право власності на майно, витребування якого є предметом спору у справі, набуто за договором дарування, таке майно набуто в особи, яка мала право його відчужувати, оскільки дарувальником право власності на таке майно набуто за відплатним договором купівлі-продажу, доказів придбання [PERSON] земельної ділянки площею 0,01 га, кадастровий номер 4624583000:02:000:0002 в особи, яка не мала права його відчужувати, прокурором та позивачем не подано. Натомість, укладаючи договір дарування № 891 від 05 серпня 2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Ломакіною О.Я., дарувальник [PERSON] реалізувала закріплену у ч. 1 ст. 317 ЦК України правомочність власника щодо розпорядження своїм майном. З огляду на викладене, витребування земельної ділянки від відповідача [PERSON] є таким, що не відповідає положенням ст. 388 ЦК України та відповідно є незаконним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №908/976/19 зроблені такі ключові висновки: перша і найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) полягає у тому, що будь- яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним; вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля; необхідного балансу між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, оскільки має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть; прийняття рішення, за наслідками якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх витрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар; добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку з порушенням інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону) при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України. В той же час, безоплатне витребування земельної ділянки площею 0,01 га, кадастровий номер 4624583000:02:000:0002, яка належить [PERSON] на праві власності та її повернення у державну власність в особі Міністерства оборони України розцінюється як втручання державних органів у право на мирне володіння майном, суперечить принципові верховенства права та не забезпечить дотримання необхідного балансу між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав відповідача. Як зазначено у рішенні Європейського Суду з прав людини у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії» ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Враховуючи наведене, суд констатує, що в позові заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону, який діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Розподіл судових витрат між сторонами здійснити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, поклавши такі на особу, яка подала позовну заяву.

Outcome: dismissed