Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області звернувся [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Кобець Костянтин Васильович, з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON] був одружений та перебував у шлюбних відносинах з відповідачкою [PERSON] . Шлюб було укладено 18 липня 2008 року. Від спільного проживання позивач та відповідачка мають спільного сина, [PERSON] , [INFO] . 29 листопада 2011 року Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська було винесено заочне рішення у справі №0417/2-3968/2011, яким шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу неповнолітній син, [PERSON] залишився проживати разом з батьком, у зв`язку з тим, що відповідачка залишила сина на виховання батькові, бо сама облаштовувала особисте життя, одружилася з новим чоловіком та народила у другому шлюбі дітей. Весь цей час вихованням неповнолітнього [PERSON] займались [PERSON] , та бабуся, [PERSON] , оскільки позивач є військовим. Відповідачка жодного разу не поцікавилась у позивача долею свого сина, та припинили будь-яке спілкування матері з сином. Заочним рішенням Індустріального районного суду по справі №0417/2-3969/2011, з відповідачки було стягнуто аліменти на утримання сина, [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини заробітку (доходу) до досягнення повноліття, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 01.03.2012 державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 01.06.2012 ВП №31609492 про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання сина, кошти на утримання сина не надходили. Відповідач не відвідує сина, не піклується про нього, не проявляє заінтересованості у його подальшій долі. Останні чотири роки дитина позбавлена материнської турботи, не отримує навіть подарунків на день народження та інші свята. Відповідачка має всі можливості змінити своє відношення до сина, але цього не бажає робити, відносин з дитиною не підтримує, участі у вихованні та утриманні дитини не бере, проживає окремо, має іншу родину. Перешкод у належному виконанні батьківських обов`язків відповідачці ніхто не чинить, що вказує на свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків. На підставі наведеного, просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Ухвалою від 14.04.2025 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою від 20.06.2025 до участі у цивільній справі залучено Управління - службу у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Ухвалою від 19.11.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та просили їх задовольнити. Позивач додатково пояснив, що з 2012 року відповідачка жодним чином не приймає участі у вихованні та утриманні сина. Перші п`ять років взагалі не цікавилася дитиною. Коли дитині порекомендували змінити школу, то 3 клас син навчався у селі в своєї матері. Приблино у 2015-2016 році він звертався до органу опіки Індустріального району м.Дніпра з питання позбавлення відповідачки батьківських прав, але йому відмовили, склали акт обстеження і все. На даний час син знаходиться на його повному матеріальному забезпеченні. Представник позивача додатково пояснив, що висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення позивача батьківських прав є необґрунтованим, оскільки фактично засідання комісії тривало дві хвилини, їх не вислухали, та не з`ясували усі обставини. Відповідачку на засідання не допустили, письмові пояснення вона писала під диктовку члена комісії у коридорі. На засідання комісії не допустили також і його, як представника позивача. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 18.12.2025 не заперечувала проти задоволення позову, зазначивши, що вона дійсно не спілкувалася з дитиною, не приймала участі в його утриманні та вихованні. Суду пояснила, що після розлучення вони спільно з позивачем вирішили, що дитина залишиться проживати з батьком. Вона двічі приїжджала до садку, але її не допустили до дитини, оскільки в списку відвідувачів був тільки батько та бабуся. Вона знала, де він проживає, з ким проживає, хто водить його до садку. Дитина просто не йшла на спілкування. До органу опіки та піклування вона не зверталась. Позивач перешкод у побаченнях з сином не чинив. Вони домовились з позивачем, що якщо щось трапиться з дитиною, він буде їй телефонувати та повідомляти про це. Але позивач до неї жодного разу не звернувся, самостійно справлявся з дитиною. Вважає, що немає сенсу травмувати дитину. Коли дитині було потрібно звернутися до неї, він приїхав, пожив, а потім поїхав до батька. Всі забаганки дитини були виконані. Вважає, що якщо дитина проживає з батьком, йому там комфортно, у них своє життя. На комісію з приводу позбавлення батьківських прав її запросив син по телефону. Пояснення написала на листочку, засідання комісії не було. Вона не втручається в життя сина та колишнього чоловіка. Років з 13-ти вітає сина з днем народження по телефону. Останній раз привітала сина з днем народження [INFO] цього року, написала повідомлення. Не спілкується з дитиною, оскільки не бажає втручатися в життя сина. Вважає, що дитина виросла і у нього до неї немає жодних почуттів, вона йому чужа. В наступне судове засідання відповідач не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник третьої особи Управління - служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради Воднєва Н.В. в судовому засіданні підтримала висновок про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, у задоволенні позову просила відмовити. Представник третьої особи Відділу «Служба у справах дітей» Магдалинівської селищної ради Мороз Н.Г. у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Відповідно до вимог ст.171 СК України, судом була з`ясована думка неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , який пояснив, що до позбавлення його матері батьківських прав відноситься нейтрально. Пояснив, що на даний час він навчається у Придніпровському професійному ліцеї №13, мешкає з бабусею, з матір`ю не спілкується більше 3-х років. Після розлучення батьків мешкав спочатку з батьком, а коли навчався у 9 класі - проживав з мамою, оскільки йому потрібно було закінчити школу, а батька призвали в армію. На теперішній час він мешкає з бабусею, батько перебуває на військовій службі. Його вихованням та утриманням займаються батько та бабуся. Мати матеріальної допомоги не надає, з нею він не спілкується. Вислухав пояснення сторін, думку дитини, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст.ст.12 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.17). З 18.07.2008 позивач та відповідачка перебували у шлюбі, який був зареєстрований Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис за №383 (а.с.16). Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29.11.2011 у справі №0417/2-3968/2011 шлюб між сторонами розірваний (а.с.18). Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29.11.2011 року у справі №0417/2-3969/2011, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання сина, [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини її заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 жовтня 2011 року і до повноліття дитини (а.с.19). Постановою головного державного виконавця ВДВС Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровській області від 01.03.2012 відкрито виконавче провадження №31609492 з виконання листа №2-3969, виданого 13.02.2012 Індустріальним районним судом м.Дніпропетровска про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина, [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини її заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 жовтня 2011 року і до повноліття дитини (а.с.21). Постановою державного виконавця від 28.09.2016 зазначений виконавчий лист був повернутий стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (за письмовою заявою стягувача), виконавче провадження №31609492 завершено. Станом на 06.05.2025 у Солонянському ВДВС на виконанні не перебуває вищезазначений виконавчий документ, що підтверджується інформаційним листом Солонянського відділу державної виконавчої служби в Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного МУЮ (м.Одеса) від 06.05.2025 №28/19518 та інформацією з реєстру виконавчих проваджень про виконавче провадження №31609492 (спецрозділ) від 06.05.2025 (а.с.61-62). Відповідно до довідки Дитячого навчального закладу (ясла-садок) №219 Дніпропетровської міської ради від 23.06.2011 №038, [PERSON] ( [INFO] ) відвідує дошкільний навчальний заклад №219 відділу освіти Індустріальної районної у місті ради з червня 2010 року. За цей час окрім батька і бабусі [PERSON] ніхто про дитину не піклувався. Мама дитиною не цікавиться. Її присутність була замічена двічі в квітні 2011 року (а.с.86). Як вбачається з довідки лікаря дитячої лікарні №2 Дніпропетровської міської ради від 25.10.2011, [PERSON] , [INFO] , з моменту народження спостерігався у дитячій лікарні №2, з 2010 року доглядом за дитиною займається батько, регулярно бере лікарняні листки по догляду за дитиною, останнє звернення 21.10.2011 (а.с.87). Позивач 07 березня 2022 року призваний по мобілізації згідно Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 з [INFO] та на теперішній час перебуває на військовій службі, що підтверджується копією військового квитка серії [NUMBER] та довідкою в/ч [NUMBER] від 25.10.2023 (а.с.22, 24). Відповідно до службової характеристики, виданої в/ч [NUMBER] за місцем служби [PERSON] характеризується позитивно(а.с.23). 30 березня 2024 року [PERSON] склала заяву, що була посвідчена нотаріально, відповідно до якої визнає позов [PERSON] щодо позбавлення її батьківських прав щодо її дитини [PERSON] , [INFO] . Цивільну справу щодо позбавлення її батьківських прав відносно її дитини [PERSON] , [INFO] , просить розглядати без її участі (а.с.31). Неповнолітній [PERSON] на даний час навчається у ДЗП (ПТ)О «Придніпровський професійний ліцей м.Дніпро» денного відділення, на неповному державному забезпеченні, що підтверджується довідкою навчального закладу від 05.07.2024 (а.с.25). Відповідно до характеристики з навчального закладу (без номеру та дати), [PERSON] , [INFO] , за період навчання у ліцеї зарекомендував себе з позитивної сторони. Організований, спокійний, врівноважений та товариський. Не схильний до протиправної поведінки., згідно довідки НТВ №785581 від 13.03.2024 мати, [PERSON] , відмовилась від сина [PERSON] (а.с.26). Як вбачається з акту обстеження про фактичне проживання від 17.06.2025, складного головою квартального комітету №24 [PERSON] у присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , при обстеженні домогосподарства за адресою [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] [INFO] , проживає разом зі своєю бабусею [PERSON] з 2019 року (а.с.85). Як вбачається з акту обстеження умов проживання від 12.08.2025, складеного спеціалістами відділу управління-служби у справах дітей Лівобережної адміністрації ДМР, неповнолітній [PERSON] проживає разом з бабусею, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Власником домоволодіння є [PERSON] . При обстеженні встановлено, що для розвитку та виховання дитини створені належні умови, санітарно-технічні умови відповідають нормі. Стосунки, традиції сім`ї доброзичливі, між дитиною та батьком стосунки гарні. Батько служить в Нацгвардії, у вільний від служби час приїздить до сина, проводить час, зі слів [PERSON] , його утриманням займається батько. (а.с.177-178). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 06.11.2025 №6/11-248, орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення батьківських прав матері, [PERSON] , відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.195-202). Надаючи оцінку встановленим обставинам, суд виходить з наступного. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У частині першій статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункту 1 статті 18 Конвенції). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини восьма, дев`ята статті 7 СК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 57, 58, від 07 грудня 2006 року). Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України). Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України). Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та ін.). У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року в справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), вказано, що «розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2024 року в справі № 722/225/23 (провадження № 61-248св24), зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21. Звертаючись до суду із позовом, позивач посилається на те, що відповідач самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, не відвідує сина, не піклується про нього, не приймає участі у його житті, не забезпечує необхідного утримання, не спілкується з ним в обсязі, не обхідним для його нормального самоусвідомлення. За змістом ст.ст.77,78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до положень ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, так і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22 (провадження №61-13923св23)). З матеріалів справи та пояснень сторін судом було встановлено, що після розлучення батьків, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , за домовленістю позивача та відповідачки залишився проживати з батьком. Потім за домовленістю між батьками деякий час проживав разом з матір`ю, закінчував 9-й клас школи за місцем проживання матері, після чого за власним бажанням повернувся жити до батька. На теперішній час неповнолітній [PERSON] , мешкає разом з бабою з боку батька, яка займається його вихованням. Батько з 07.03.2022 та до теперішнього часу перебуває на військовій службі, бере участь в утриманні та вихованні сина. Суд звертає увагу, що проживання дитини впродовж тривалого часу в новій сім`ї, створеній її батьком чи матір`ю, відсутність побачень дитини з тим із батьків, з яким не проживає, не є підставами для позбавлення останнього батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого потрібно довести. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17. Разом з тим, у даній справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] остаточно і свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, який за домовленістю сторін залишився проживати з батьком, оскільки надані суду докази, у своїй сукупності, не свідчать про те, що відповідач протягом тривалого часу систематично та свідомо, незважаючи на попередження, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно свого неповнолітнього сина. В матеріалах справи відсутні докази застосування до відповідача [PERSON] будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, притягнення останньої до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, щоб свідчило про систематичний характер, а також відсутні й докази проведення відповідних бесід, попереджень з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Крім того, з пояснень сторін та неповнолітнього [PERSON] судом встановлено, що зв`язок з матір`ю у дитини не втрачений остаточно, вони іноді спілкуються телефоном, мати вітає сина з днем народження, деякий час неповнолітній [PERSON] жив разом з матір`ю. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням сина та його вихованням займаються батько та баба з боку батька, не свідчить безумовно про те, що мати дитини свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Виходячи з встановлених судом обставин та доказів, суд погоджується з висновком органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 06.11.2025 №6/11-248 про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , та вважає, що зазначений висновок є повним і об`єктивним, оскільки при наданні такого висновку орган опіки та піклування виходив об`єктивної оцінки всіх відомостей, які були надані позивачем, відповідачем та отримані самостійно органом опіки та піклування. Крім того, вказаний висновок органу опіки та піклування не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування [PERSON] своїми батьківськими обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав відносно дитини. Заперечення представника позивача щодо висновку органу опіки та піклування суд відхиляє, оскільки зі змісту висновку вбачається, що позивач та представник позивача були присутні на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Лівобережної, комісією також були враховані письмові пояснення [PERSON] , неповнолітнього [PERSON] , які долучені до висновку, а також зібрані необхідні відомості, які мають значення для надання такого висновку. Підстав для неврахування висновку органу опіки та піклування у даному випадку суд не вбачає. Не можуть бути беззаперечними доказами для позбавлення відповідача батьківських прав і довідки з медичних та навчальних закладів, які були надані позивачем, оскільки вони не розкривають всіх аспектів та змісту такої складної категорії, як участь у вихованні дитини, та в сукупності з іншими доказами не є достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав. Надаючи оцінку наявній у матеріалах справи нотаріально посвідченої заяві про визнання [PERSON] позову про позбавлення її батьківських прав, а також визнання відповідачкою позову у судовому засіданні суд враховує наступне. Положеннями ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. З урахуванням вищенаведеного, суд доходить висновку, що заява відповідача на позбавлення її батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини, у зв`язку з чим суд відмовляє у прийнятті вказаної заяви. При цьому саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав, про що Верховний Суд зробив висновок, зокрема, у постанові від 10.11.2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23). Щодо думки неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , який в судовому засіданні зазначив, що до позбавлення його матері батьківських прав відноситься нейтрально, суд зауважує наступне. При з`ясуванні думки дитини слід брати до уваги те, що оцінка дитиною поведінки своїх батьків, життєвих обставин може бути необ`єктивною та зумовленою різними важелями впливу. У зв`язку з цим, законодавець передбачив право суду постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (частина третя статті 171 СК України). Суд вважає, що відсутні достатні підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, оскільки не доведено факт злісного нехтування [PERSON] своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітнього сина, тобто що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого в даному випадку позивач не довів. При цьому суд зазначає, що позивач при розгляді спору також не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення [PERSON] батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини, з урахуванням того, що неповнолітній [PERSON] на даний час проживає разом з бабусею, яка займається його вихованням. Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Як зазначено вище, матеріали справи не містять доказів, що [PERSON] є особою неблагополучною, а також що відносно неї виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і її поведінка була предметом розгляду компетентних органів. Натомість, простої бездіяльності з боку матері недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо застосування такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі №553/449/20 (провадження №61-2701св24)). Оскільки на час розгляду справи позивач не проживає разом із сином у зв`язку з проходженням військової служби, дитиною опікується інша особа - його матір [PERSON] , водночас матеріали справи не містять даних щодо свідомого та систематичного ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, а також очевидної протиправної поведінки матері щодо дитини, а тому, незважаючи на визнання нею позову, позбавлення відповідачки батьківських прав не буде відповідати інтересам дитини. Таким чином, виходячи із особливостей правовідносин, що склалися між сторонами, враховуючи обставини, на які посилається позивач як на підстави позову, суд дійшов висновку про те, що відсутні правові підстави для позбавлення [PERSON] батьківських прав, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. В зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed