Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 30 жовтня 2018 року між Акціонерним товариством «Банк кредит Дніпро» та [PERSON] укладено кредитний договір № 22032000092748. До укладення договору [PERSON] ознайомилась з його умовами, графіком платежів та паспортом споживчого кредиту. 30 жовтня 2018 року на рахунок відповідача перераховані грошові кошти в сумі 23657,22 грн. Таким чином, АТ «Банк кредит Дніпро» свої зобов`язання перед відповідачем виконало у повному обсязі. Однак, з причини неналежного виконання умов договору, у відповідача сформувалась заборгованість у сумі 20110,36 грн. 15 грудня 2021 року позивач ТОВ «Цикл фінанс» за договором факторингу № 15/12/21 набуло право вимоги на заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 22032000092748 від 30 жовтня 2018 року. Посилаючись на викладене, представник позивача просить суд стягнути з відповідача зазначену заборгованість, а також інфляційні втрати у розмірі 454,03 грн., 3% річних у розмірі 74,88 грн., витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, направив до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце його проведення сповіщалась належним чином, про причини неявки не повідомила. Правом на подання відзиву не скористалась. Так, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідача є неповажними та є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов наступних висновків. 30 жовтня 2018 року між АТ «Банк кредит Дніпро» та [PERSON] укладено кредитний договір № 22032000092748. До укладення договору [PERSON] ознайомилась з його умовами, графіком платежів та паспортом споживчого кредиту. Відповідно до умов кредитного договору, банк надає позичальнику споживчий кредит, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, визначені даним кредитним договором. Відповідач отримала кредит у сумі 23657,22 грн. Згідно положень ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, що визначено ч. 1 ст. 638 ЦК України. За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до умов договору (п. 1.2. Договору) строк кредитування складає 24 місяці, з кінцевою датою повернення кредиту 30 жовтня 2020 року, фіксованою процентною ставкою, яка нараховується на строкову заборгованість за кредитом 0,001 % річних, на прострочену заборгованість за кредитом 56,0 % річних. Так, АТ «Банк кредит Дніпро» на виконання умов договору та відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, надав грошові кошти (кредит) відповідачу у розмірі та на умовах, встановлених договором, а відповідач в свою чергу зобов`язазалась повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, АТ «Банк кредит Дніпро» належним чином виконало свої зобов`язання перед відповідачем [PERSON] . Однак, з причини неналежного виконання умов договору у відповідача сформувалась заборгованість у сумі 20110,36 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 12831,81 грн.; заборгованості по відсотках 654,55 грн.; заборгованості по комісії 6624 грн. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 15 грудня 2021 року позивач ТОВ «Цикл фінанс» за договором факторингу № 15/12/21 набуло право вимоги на заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 22032000092748 від 30 жовтня 2018 року у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України. Оскільки відповідач просторчила виконання грошового зобов`язання, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми (ч. 2 ст. 625 ЦК України), які за період з 15 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року складають: 454,03 грн. інфляційні витрати та 74,88 грн. три проценти річних від простроченої суми. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, що передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, що передбачено ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Так, отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості. Разом із тим, заявлена за розрахунком представника позивача заборгованість відповідачем не спростована, контр розрахунку не надано. За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі та стягненню виниклої у відповідача заборгованості на користь позивача. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Тому сплачений позивачем судовий збір у належному розмірі 2422 грн. 40 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу. Позивачем заявлено до відшкодування витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатським об`єднанням, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідно до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. На підтвердження здійснення витрат пов`язаних з розглядом справи представником позивача надано: - договір надання правової допомоги № 43453613 від 02 січня 2025 року, укладений між ТОВ «Цикл Фінанс» та адвокатом Кеню Д.В., за умовами якого останній надає правничу допомогу в повному обсязі та на умовах, передбачених даним договором; - додаткову угоду № 22032000092748 від 15 серпня 2025 року до договору № 43453613 від 02 січня 2025 року; - детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Кеню Д.В. від 15 серпня 2025 року; - акт № 22032000092748 від 15 серпня 2025 року про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг), згідно з яким надана правнича допомога відносно відповідача [PERSON] становить суму 3000 грн. яка складається з: правового аналізу обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) 500 грн.; складання позовної заяви 2000 грн.; формування додатків до позовної заяви (письмові докази) 500 грн. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру. Судом приймається, що позивачем на підставі поданих доказів було отримано правничу допомогу на підставі договору № 43453613 від 02 січня 2025 року, яка пов`язана з розглядом даної справи. З урахуванням викладеного, відсутності заперечень відповідача стосовно розміру витрат, понесених позивачем на правову допомогу та відсутності клопотання про їх зменшення, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 3000 гривень. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved