Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, треті особи, які не заявляють самостійних вимог Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Служба у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради. В обґрунтування позову вказує, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Попередніми власниками квартири були: [PERSON] , [PERSON] . За адресою: [ADDRESS] , окрім [PERSON] , були зареєстровані його донька [PERSON] та онука [PERSON] . Після вселення [PERSON] до квартири, [PERSON] разом з донькою виселилися з квартири, та в квартирі не проживали з 2018 року, однак відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON] залишись зареєстрованими в квартирі. Як зазначає позивач, відповідачі в квартирі не проживають більше п`яти років, не є членами сім`ї позивачки, квартирою не користуються, участі у сплаті комунальних платежів та утриманні квартири не беруть. Позивач наголошує, що відповідачі не зняті з реєстрації, їх реєстрація у спірному житловому приміщенні (квартирі) створює перешкоди позивачеві у користуванні майном, збільшуючи витрати по утриманню житла, його розпорядженню, чим порушує права позивача. У зв`язку з вищевикладеними обставинами позивач у відповідності до норм чинного ЦК України просить суд визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Представником позивача було надано в системі «Електронний суд» пояснення від 08.05.2024 року та письмові пояснення від 26.06.2025 року, в яких вона вказала на той факт, що в 2018 році [PERSON] звертався до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 27.12.2018 року у справі №202/5816/18 позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду з посиланням на те, що відповідач в добровільному порядку знялася з реєстраційного обліку. Просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідачі є такими, що втратили право користування квартирою, оскільки не проживають в ній більше 6 (шести) років, не є членами сім`ї власника квартири і не є особами, за якими має зберігатися відповідне житлове приміщення. Представник позивача адвокат Тесла А.М. надала заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи двічі повідомлений. Причини неявки суду не повідомили, відзиву та заперечень проти позову не надав. Представник третьої, яка не заявляє самостійних вимог Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради будучи належним чином повідомленим, в судове засідання не з`явився, заперечень проти позову не надав. Представник третьої, яка не заявляє самостійних вимог Служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради будучи належним чином повідомленим, в судове засідання не з`явився, заперечень проти позову не надав. Згідно ст. 281 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши надані позивачем докази, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що на позивачці на праві власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 20 березня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В., зареєстровано в Державному реєстрі речових прав, індексний номер витягу 326288728 від 20 березня 2023 року. Попередніми власниками квартири були: [PERSON] , [PERSON] . Згідно довідки про склад сім`ї, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №12428 від 23.08.2018 року за адресою: [ADDRESS] , окрім [PERSON] , були зареєстровані його донька [PERSON] , [INFO] , та онука [PERSON] , [INFO] . Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.05.2016 року у справі №202/647/15-ц було розірвано договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори 22.12.2006 року та зареєстрований в реєстрі за №3-8169; скасовано запис про реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] ; вселено [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Після вселення [PERSON] до квартири, [PERSON] разом з донькою виселилися з квартири, та в квартирі не проживали з 2018 року. В 2018 році [PERSON] звертався до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2018 року у справі №202/5816/18 позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду з посиланням на те, що відповідач в добровільному порядку знялася з реєстраційного обліку. Проте [PERSON] та [PERSON] залишилися зареєстрованими в квартирі, що підтверджується Довідкою про склад сім`ї, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №11306 від 04.12.2020 року, що зокрема підтверджується листом відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Управління у сфері державної реєстрації Дніпровської міської ради №10/5-447 від 03.04.2023 року. При розгляді справи судом враховано, що на дату подання позовної заяви 06 червня 2023 року, відповідач [PERSON] , [INFO] , була неповнолітньою особою. Так, з урахуванням норм чинного законодавства України Службою у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради була надано Висновок Органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою відповідно до якого Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради вважав недоцільним визнання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] з огляду на те, що це не відповідає інтересам дитини. Однак, на дату винесення рішення у цивільної справи, відповідач [PERSON] , [INFO] набула повноліття та є такою, що має повну цивільну дієздатність у розумінні ч.1 ст.34 ЦК України. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року №75/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не є родичами власника житла позивача у справі [PERSON] у розумінні ЦК України та ЖК України, спільно з власником житлового будинку відповідачі не проживали, спільним побутом з ним пов`язані не були. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. До такої правової позиції дійшов Верховний суд України у своїй постанові у справі №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у своїх постановах від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі 3753/481/15-ц (провадження №6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц, (провадження 3 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку що позивачем підтверджено викладені в позовній заяві вимоги, що є підставою для задоволення позовних вимог. Відповідно ч.1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судовий збір покладається на відповідач. Разом з позовною заявою, яка була подана до суду 06 червня 2023 року, позивачем було також надано оригінал платіжної інструкції від 19 травня 2023 року, що підтверджує факт сплати позивачем судового збору у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Outcome: approved