Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

02.09.2025 до Ковпаківського районного суду м. Суми надійшов зазначений позов, згідно з яким позивач просить стягнути з [PERSON] на користьТОВ «ФК «ЕЙС»заборгованість за кредитним договором №317730553 від 08.02.2022 у розмірі 26444,99 грн, а також судові витрати. Вимоги за позовом вмотивовані тим, що 08.02.2022 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ» та [PERSON] укладено кредитний договір №317730553 у формі електронного документу з використанням електронного підпису, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти в сумі 14300,00 грн, який зобов`язався повернути та сплатити проценти за користування кредитом. На підставі договорів факторингу право грошової вимоги по вказаному кредитному договору перейшло до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС». Однак свої зобов`язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 26444,99 грн, з них: 14300,00 грн заборгованість по тілу кредиту, 12144,99 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом, що і стало підставою для звернення до суду. 04.09.2025 за ухвалою судді Ковпаківського районного суду м. Суми матеріали позовної заяви передані за підсудністю до Охтирського міськрайонного суду Сумської області. 08.10.2025 ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13.11.2025 позов ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» заборгованість за договором кредитної лінії №317730553 від 08.02.2022 у розмірі 26444,99 грн та в рахунок відшкодування судових витрат 4422,40 грн, а всього стягнуто 30867,39 грн. 19.12.2025 представник відповідача [PERSON] адвокат Борох В.М. звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13.01.2026 заяву про перегляд заочного рішення задоволено, скасовано заочне рішення від 13.11.2025, ухвалено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено судове засідання. 11.02.2026 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позову, оскільки позивачем не доведено перехід до нього права вимоги до відповідача та повідомлення [PERSON] про такий перехід. Так до позову не долучено Актів прийому передачі реєстру боржників про відступлення права вимоги саме до [PERSON] . Реєстр боржників, який долучений до матеріалів справи, не відповідає затвердженій формі реєстру боржників, визначений додатком до договорів факторингу, та не є витягом з нього. Окрім того, з [PERSON] , як військовослужбовця, не підлягають стягненню відсотки відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив розглянути справу без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення повідомлення за зареєстрованим місцем проживання відповідача та до електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» його представника. 11.02.2026 від представника відповідача адвоката Бороха А.М. через підсистему «Електронний суд» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з відсутністю у нього електропостачання та стабільного інтернетзв`язку в цей день та час, що перешкоджає його участю у судовому засіданні в режимі відеоконференції. При вирішенні зазначеного клопотання представника відповідача суд зважає на те, що клопотання про розгляд цієї справи № 2/14209/25 провадження 2/583/493/26 у режимі відеоконференції від представника відповідача до суду не надходило, отже представник помилково вважає, що подане ним клопотання про участь у судовому засіданні у справі № 2-п/583/1/26 про перегляд заочного рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13.11.2025, яке було судом задоволено, розповсюджується і на справу 2/583/493/26. З огляду на це, а також на те, що участь сторін судом не визнавалася обов`язковою та сторона відповідача скористалася своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву, суд вважає, що неявка часників не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними матеріалами, відмовивши у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до такого висновку. Як встановлено, 08.02.2022 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] укладено договір кредитної лінії №317730553, за умовами якого кредитодавець надає позивальникові кредит у вигляді кредитної лінії на суму 14300,00 грн, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування ним (а.с. 23 зворот - 27). Згідно з п.п. 7.1-7.2 договору сторони дійшли згоди, що сума кредиту за всіма наданими траншами має бути повернена кредитодавцю не пізніше дати закінчення Дисконтного періоду кредитування - 10.03.2022, а саме не пізніше ніж через 30 днів від дати отримання першого траншу Позичальником. Дата повернення Кредиту, що вказана в п. 7.1. договору, переноситься, а вказаний строк кредитування продовжується при настанні наступних відкладальних обставин: - у разі продовження позичальником Дисконтного періоду кредитування, зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту кожен раз переносяться на нову дату закінчення Дисконтного періоду кредитування, вирахувану відповідно до правил цього договору; - у разі якщо позичальник продовжує користуватись кредитом після закінчення Дисконтного періоду кредитування, зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту переносяться на наступний день після закінчення Дисконтного періоду, однак при не надходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення Дисконтного періоду. Відповідно до розділу 8 договору сторони договору погодили, що за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати проценти: у строк Дисконтного періоду 766,50% річних (2,10% в день від суми залишку кредиту, що знаходиться у позичальника за кожний день користування ним); після закінчення Дисконтного періоду кредитування 1087,70% річних (2,98% в день від суми залишку кредиту, що знаходиться у позичальника за кожний день користування ним); якщо позичальник здійснить повернення всієї суми отриманого кредиту до закінчення строку Дисконтного періоду 697,15% річних (1,91% в день від суми кредиту за кожний день користування ним). Пунктом 1.5 договору визначено, що за вибором позичальника, кожен окремий транш за цим договором може надаватися позичальнику, зокрема, шляхом ініціювання кредитодавцем безготівкового перерахування суми кредиту на банківський рахунок позичальника за реквізитами платіжної картки 4149-51ХХ-ХХХХ-9959. Договір укладено та підписано сторонами в електронній формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт або мобільний додаток. [PERSON] договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором MNV6J75G. До укладення кредитного договору, 08.02.2022 [PERSON] підписано також Паспорт споживчого кредиту, в якому йому була надана інформація щодо умов кредитування (а.с. 23). 08.02.2022 ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» виконано свої зобов`язання за договором та перераховано на картку № [NUMBER] , що емітована АТ «Райффайзен Банк» на ім`я [PERSON] , кредитні кошти в сумі 14300,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 08.02.2022, а також випискою про рух коштів по картковому рахунку (а.с. 11, 76-77, 79-80). Згідно з вимогами ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За приписами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. В ч. 1 ст. 1054 ЦК України зазначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За приписами ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Положеннями ст. 207 ЦК України встановлено загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. За приписами ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. За приписами ч. 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. В ч.ч. 4, 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно з вимогами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 09.09.2020 у справі №732/670/19. Згідно з вимогами ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписами ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. В ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України зазначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. За приписами ч. 1 ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. З наданого позивачем алгоритму дій стосовно укладення кредитного договору вбачається, що без ознайомлення з Правилами надання грошових коштів у кредит у ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», подальше укладення електронного договору кредиту на сайті є неможливим. Отже, заповненням заявки відповідач підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2021 року у справі №243/6552/20. З наведеного вбачається, що договір №317730553 від 08.02.2022 було укладено з [PERSON] у спосіб подання згоди відповідача на надання йому відповідної суми грошових коштів. Вказані дії сторін не суперечать загальним засадам цивільного законодавства щодо способу укладання договору, а, відтак, породжували відповідні договірні зобов`язання для сторін по справі. Таким чином, позивачем надано належні та допустимі докази укладення кредитного договору та отримання [PERSON] кредитних коштів у сумі 14300,00 грн. Такі висновки суду відповідачем не спростовано. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. За приписами ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). В ст. 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами ч. 1 ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. В постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18) викладено висновок про те, що тлумачення статті 516, частини другої статті517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом у справі № 761/1543/20, провадження № 61 - 10389св21 від 23.02.2022, справа № 639/86/17, провадження № 61-5039 св21 від 19.01.2022, справа № 554/8549/15-ц, провадження № 61-18460св20 від 14.07.2021. 28.11.2018 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» як Клієнтом та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» як Фактором укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до умов якого Клієнт зобов`язався відступити Фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату. Разом з правом вимоги до Фактора переходять всі інші права і обов`язки Клієнта за кредитними договором. У випадку укладення сторонами більш ніж одного Реєстру прав вимог, кожен наступний Реєстр прав вимог є самостійним додатком та не змінює попередній (п.п. 2.1, 2.2). Право вимоги переходить від Клієнта до Фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимог по формі, встановлені у відповідному додатку (п. 4.1) (а.с. 49-51). 28.11.2019, 31.12.2020, 31.12.2021, 31.12.2022 та 31.12.2023 між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» укладено додаткові угоди до договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 (а.с. 51 зворот -55). Згідно з Реєстром прав вимоги №176 від 05.05.2022 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28.11.2018 ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» набуло права грошової вимоги за кредитним договором №317730553, укладеним 08.02.2022 з [PERSON] , у розмірі 19347,90 грн, з яких 14300,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 5047,90 грн заборгованість за відсотками (а.с. 48). 30.10.2023 між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» як Клієнтом та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» як Фактором укладено договір факторингу №30/1023-01, відповідно до умов якого Клієнт зобов`язався відступити Фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату. Разом з правом вимоги до Фактора переходять всі інші права і обов`язки Клієнта за кредитними договором. У випадку укладення сторонами більш ніж одного Реєстру прав вимог, кожен наступний Реєстр прав вимог є самостійним додатком та не змінює попередній (п.п. 2.1, 2.2). Право вимоги переходить від Клієнта до Фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимог по формі, встановлені у відповідному додатку (п. 4.1) (а.с. 44-46). Згідно з Реєстром прав вимоги №1 від 30.10.2023 до Договору факторингу №30/1023-01 від 30.10.2023 ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» набуло права грошової вимоги за кредитним договором №317730553, укладеним 08.02.2022 з [PERSON] , у розмірі 26444,99 грн, з яких 14300,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 12144,90 грн заборгованість за відсотками (а.с. 43). 08.07.2025 між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» як Клієнтом та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» як Фактором укладено договір факторингу №08/07/25-Е, відповідно до умов якого Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, а Клієнт зобов`язується відступити Факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти за прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі боржників, який формується згідно з додатком №1 є невід`ємною частиною договору (п. 1.1). Перехід від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами Акта прийому-передачі Реєстру боржників згідно з додатком №2, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками Акт прийому-передачі Реєстру боржників підтверджує факт переходу від Клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості та \\ невід`ємною частиною цього договору (п. 1.2) (а.с. 39-41). Згідно з Реєстром боржників від 08.07.2025 до Договору факторингу №08/07/25-Е від 08.07.2025, який був переданий-прийнятий відповідно до Акту прийому-передачі, ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» набуло права грошової вимоги за кредитним договором №317730553, укладеним 08.02.2022 з [PERSON] , у розмірі 26444,99 грн, з яких 14300,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 12144,90 грн заборгованість за відсотками (а.с. 34а, 38). Надані копії вищезазначених договорів факторингу, реєстрів боржників та акту прийому-передачі містять підписи сторін, які підтверджують укладення цих договорів та перехід права вимоги за договором, укладеними з [PERSON] , від ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», від ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС», а в послідуючому від ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС». Суд визнає, що копії договорів факторингу, реєстрів права вимоги та акту прийому-передачі є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах, а тому твердження сторони відповідача, що позивач не є кредитором за спірним кредитним зобов`язанням, не заслуговують на увагу. Таким чином, ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» на підставі договорів факторингу набуло право вимоги за кредитним договором №317730553 від 08.02.2022, а тому у позивача, як нового кредитора, виникло право вимоги повернення кредиту у зв`язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] взятих на себе зобов`язань шляхом стягнення заборгованості за цим договором. Доказів про визнання договорів факторингу недійсними чи погашення боргу первісним кредиторам матеріали справи не містять. Як вбачається з розрахунків заборгованості по договору №317730553 від 08.02.2022 та виписки з особового рахунку за кредитним договором станом на 31.07.2025 [PERSON] має заборгованість у розмірі 26444,99 грн, з яких 14300,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 12144,99 грн заборгованість за відсотками. При цьому з розрахунків заборгованості вбачається, що відсотки за користування кредитом були нараховані за період з 08.02.2022 по 07.06.2022 включно, тобто за 120 днів, що узгоджується з умовами договору (а.с. 31-33). Розмір заборгованості та розрахунок заборгованості відповідачем не спростовані. При цьому, суд вважає неспроможними твердження сторони відповідача, що з [PERSON] , як військовослужбовця, не підлягають стягненню відсотки відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки, як вбачається з копії військового квитка серії [NUMBER] (а.с. 97), [PERSON] перебуває на військовій службі з 26.07.2023, а нарахування відсотків за користування кредитом здійснювалося з 08.02.2022 по 07.06.2022, тобто поза межами несення відповідачем військової служби. В п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст.ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц. Таким чином, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, за наявності доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Враховуючи наявність підстав для задоволення позову, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, відповідно до положень Глави 8 ЦПК України. Так положеннями ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надані: договір про надання правничої допомоги №09/07/25-01 від 09.07.2025 про надання правничої допомоги Адвокатським бюро «Тараненко та партнери» з додатком до нього; додаткова угода №25770580646 від 09.07.2025 до договору про надання правничої допомоги №09/07/25-01 від 09.07.2025; акт прийому-передачі наданих послуг від 17.07.2025 до договору надання правничої допомоги №09/07/25-01 від 09.07.2025 (а.с. 29-30). Оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката, суд виходить з наступного. У детальному описі виконаних робіт представником позивача зазначено, що ним здійснено таку роботу: складання позовної заяви ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором 2 год. 5000,00 грн; вивчення матеріалів справи 2 год. 1000,00 грн; підготовка адвокатського запиту 1 год. - 500,00 грн; підготовка клопотання щодо отримання інформації 1 год. 500,00 грн. Всього послуги надано на загальну суму 7000,00 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З огляду на викладене, враховуючи обставини справи, надані стороною позивача докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а також враховуючи, що дана цивільна справа не є справою значної складності, відповідно до ст. 19 ЦПК України відноситься до малозначних справ, які розглядаються у спрощеному позовному провадженні, об`єм виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) є незначним, суд дійшов висновку, що заявлений стороною позивача розмір вартості послуг за правничу допомогу у загальній сумі 7000,00 грн є завищеним і неспівмірним із предметом даного позову, в зв`язку з чим наявні підстави для застосування положень ч. 5 ст. 137 ЦПК України щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 3000 грн, які підлягають стягненню з відповідача. Крім того, при подачі позовної заяви до суду позивачем був сплачений судовий збір в сумі 2422,40 грн (а.с. 9). Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача в рахунок відшкодування судових витрат 5422,40 грн.

Outcome: approved