Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

До Ємільчинського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [INFO] про встановлення факту утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що під час його попереднього шлюбу з відповідачем, у них народилася донька [PERSON] , яка проживає з матір`ю. Однак, повне її утримання здійснює позивач, який сплачує витрати на оплату додаткових занять доньки, здійснює подарунки на день народження, [INFO] та 8 Березня. Встановлення брекетів дитині також було оплачено позивачем. У нього відсутня будь-яка заборгованість щодо сплати аліментів, тому він просить суд встановити факт утримання дитини батьком. Відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, де вказала, що після розірвання шлюбу у 2013 році дитина [PERSON] ( [INFO] ) постійно проживає зі матір`ю. Дитина з першого класу навчається в Ліцеї «Галицький» Львівської міської ради. Наразі донька ходить до 10-го класу. [PERSON] приділяє належну увагу вихованню доньки, бере активну участь у процесі навчання, систематично відвідує батьківські збори. Також постійно бере участь у виховних заходах, суспільних заходах, які проводить ліцей. Тата дівчини в навчальному закладі ніколи не було та до суспільних справ не долучався. Як зазначає відповідач, позовна заява містить голослівні твердження, що батько оплачує додаткові заняття доньки, що не відповідає дійсності та жодні докази відсутні. Тому, просить відмовити в задоволенні позову. [INFO] подав відзив на позовну заяву, де зазначив, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, завданнями яких є відбір громадян для проходження військової служби у військовому резерві Збройних сил, служби за контрактом, вступу до вищих військових навчальних закладів Міноборони. Тому, [INFO] не може бути відповідачем у справах про встановлення факту утримання дитини. Третя особа Орган опіки та піклування Ємільчинської селищної ради Житомирської області подав пояснення, де зазначено, що не може надати висновок про участь батька [PERSON] в утриманні дитини [PERSON] , оскільки позивач не проживає на території району, а відповідач з донькою зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , однак наразі там не проживають. Ухвалою суду від 12.08.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.10.2025 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено Орган опіки та піклування Ємільчинської селищної ради Житомирської області, про встановлення факту утримання дитини, зобов`язано надати висновок про участь батька [PERSON] в утриманні дитини [PERSON] . Ухвалою суду від 30.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 09.02.2026 закрито провадження по справі за позовом [PERSON] до [INFO] про встановлення факту утримання дитини. Позивач у судове засідання 09.02.2026 не з`явився, його представник подав заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, підтримав свої позовні вимоги, просив задовольнити позов. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлена про розгляд справи, у судове засідання не з`явилася, у відзиві просила проводити судовий розгляд без її участі. Представник третьої особи органу опіки та піклування Ємільчинської селищної ради Житомирської області подав заяву про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне. Між [PERSON] та [PERSON] 02.08.2008 укладений шлюб, який був зареєстрований Підлубівською сільською радою Ємільчинського району Житомирської області, про що зроблено відповідний актовий запис №3. Під час шлюбу у них народилась спільна дитина: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Кам`янка-Бузьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 29.10.2024, серія [NUMBER] , актовий запис № 75, де матір`ю і батьком записані відповідно [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 29.10.2013 по справі №277/847/13-ц розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, визначено місце проживання дитини разом з матір`ю (а.с.18). Позивач вказує, що хоча дитина проживає з матір`ю, однак повне її утримання здійснює він, зокрема, сплачує аліменти, здійснює медичне та матеріальне забезпечення, тому звернувся до суду з позовом про встановлення факту утримання дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У статті 7 Конвенції про права дитини передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1 і 3 статті 9 Конвенції про права дитини). Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22. Згідно з частинами першою, третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц). Судом встановлено, що спільна дитина позивача та [PERSON] [PERSON] зареєстрована разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . На даний час дитина фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , разом зі своєю матір`ю, навчається в ліцеї «Галицький» Львівської міської ради. Відповідно до характеристики [PERSON] , учениці 10 А класу, наданої Ліцеєм «Галицький» Львівської міської ради від 20.11.2025, зокрема, мама [PERSON] приділяє належну увагу вихованню доньки, бере активну участь у процесі навчання, систематично відвідує батьківські збори. Також постійно бере участь у виховних заходах, суспільних заходах, які проводить ліцей. Тата дівчини в навчальному закладі ніколи не було та до суспільних справ не долучався (а.с.100). Тобто, дитина проживає з матір`ю та її чоловіком. Батько дитини, як стверджує [PERSON] , сплачує аліменти на утримання дитини. Разом з цим, суд зазначає, що надання позивачем квитанцій про перерахування коштів на ім`я матері дитини та самої дитини [PERSON] не підтверджує факту самостійного виховання батьком дитини. З огляду на наведене, у матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту утримання батьком дитини. Натомість навпаки, найвищим інтересам дитини відповідає спільна опіка (виховання та утримання) батьками, оскільки у матеріалах справи відсутні докази протипоказань для такого. Обставин невідповідності моральним засадам суспільства не встановлено. Враховуючи, що нормами СК України закріплений обов`язок батьків виховувати та утримувати дитину, відсутні підстави для додаткового встановлення у судовому порядку факту перебування дитини на утриманні позивача. Будь-яких доказів на підтвердження того, що мати дівчинки [PERSON] не бере участі в утриманні своєї доньки в матеріалах справи відсутні. Вказане спростовує твердження позивача щодо самостійного утримання дитини. Виходячи з наведеного, суд дійшов про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту утримання дитини батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Посилання позивача на оплату медичного забезпечення, додаткових занять, здійснення подарунків доньці, як на підтвердження факту утримання дитини, суд відхиляє, оскільки сплата аліментів та здійснення додаткових витрат на дитину самі по собі не можуть бути беззаперечним доказом підтвердження повного та самостійного утримання позивачем дитини. Інші доводи позивача не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують відсутності підстав для задоволення позовних вимог, які є предметом позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення позовної заяви. Верховний Суд України у листі від 1 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертав увагу судів, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. В даній справі встановлення фактів самостійного виховання дитини батьком та утримання батьком дитини не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено у позовній заяві, та від встановлення судом таких фактів не залежить виникнення, зміна особистих прав заявника як батька, про які він зазначив у заяві. Як встановлено судом, питання проживання дитини з матір`ю, її виховання, а також утримання, сторони врегульовують самостійно. Факт проживання дитини з матір`ю не оспорюється позивачем, при цьому перешкод у реалізації своїх прав та у виконанні обов`язків щодо дитини сторони не створюють. Отже з матеріалів справи не вбачається наявності спору між сторонами щодо виховання та піклування про дитину батьком. Посилання позивача на необхідність встановлення факту утримання дитини, оскільки це впливає на його права та обов`язки, є загальним твердження, ним не доведено та не надано доказів щодо відмови в наданні певних пільг та інших соціальних гарантій, або відмови матері у дозволі на виїзд чи лікування дитини, що, в свою чергу, порушувало б права дитини. Водночас виконання батьківських обов`язків та реалізація прав як батьком так і дитиною, пов`язано з конкретними правовідносинами, в ході яких можуть виникати спірні ситуації, а тому у разі їх вирішення в судовому порядку виникає потреба у залученні до участі у справі в якості відповідача особи, яка є стороною таких правовідносин та дії якої оскаржуються. При цьому судовий захист порушених прав та інтересів здійснюється у певний спосіб, який залежить від виду спірних правовідносин та кола їх суб`єктів. Позивач у позовній заяві визначив другим відповідачем [INFO] (ухвалою суду від 09.02.2026 провадження в цій частині закрито). При цьому, у позовній заяві позивач не вказує, що встановлення факту утримання дитини якось пов`язане з питанням мобілізації позивача. За правилами п. 4 ч.1 ст.23 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Однак, суд зазначає, що питання, які випливають з сімейних правовідносин сторін щодо реалізації батьківських прав та пов`язані з захистом прав та інтересів неповнолітньої дитини, за встановленими судом обставинами справи та заявлених позовних вимог, не можуть бути підставою для формального обґрунтування позивачем правовідносин, які регулюються Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Таким чином, позов не підлягає до задоволення. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову відмовлено, а відтак судові витрати не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо понесених відповідачем витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн, суд зазначає наступне. Згідно вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ст.141, 246 ЦПК України). У відзиві на позовну заяву відповідач просив стягнути з позивача витрати на правничу допомогу, понесені відповідачем, в розмірі 5000 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. В свою чергу, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 також дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Верховний Суду у постанові від 15 червня 2021 року в справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20) дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2статті 137 ЦПК України). Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved