Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

В квітні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2019 шлюб між сторонами розірвано. За час перебування у шлюбі ними було придбано майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме: за договором купівлі-продажу житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами від 10 жовтня 2013 року сторонами було придбано житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - право власності оформлено на ім`я відповідачки; за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 10 жовтня 2013 року було придбано земельну ділянку 0,1344 га, кадастровий номер 1221455400:02:009:0281, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на якій розміщений житловий будинок - право власності оформлено на ім`я відповідачки; автомобіль BMW-X3, 2015 року випуску, двигун дизельний об`ємом 1995 куб.см., колір білий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] - право власності зареєстровано за відповідачкою; автомобіль BMW-X5, 2011 року випуску, двигун дизельний об`ємом 2993 куб.см., колір сірий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] - право власності зареєстровано за позивачем. У зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин між сторонами, виникла необхідність здійснити поділ спільного майна подружжя, добровільно поділити майно сторони не змогли, через що позивач звернувся до суду з даним позовом. 13 серпня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,134 га, кадастровий номер 1221455400:02:009:0281, що розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності юридичній особі - ТОВ «Наше Майбутнє.», а тому не може бути об`єктом спільної сумісної власності та підлягати поділу. Окрім того, [PERSON] не повідомив суд про інше нерухоме майно, що було спільно придбано сторонами і є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а також банківські вклади, а саме: будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , яких 1/2 частина є спільною сумісною власністю, що було придбано у шлюбі 05 жовтня 2016 року за договором купівлі-продажу, право власності оформлено за відповідачем; банківські вклади депозити (грошові кошти) в банківській установі АТ КБ «Приватбанк», які були покладені (оформлені) відповідачем під час шлюбу, що також ділиться відповідно до загальних принципів поділу всього майна подружжя. У зв`язку з чим, просила відмовити у задоволенні первісного позову. 28 вересня 2025 року [PERSON] подав відзив на зустрічну позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні зустрічного позову з огляду на те, що [PERSON] внесла до статутного капіталу ТОВ «Наше Майбутнє.» житловий будинок та земельну ділянку без згоди [PERSON] . Тому оскільки спірні об`єкти були придбані в період шлюбу вони підлягають поділу між подружжям. Також [PERSON] було незаконно відчужено автомобіль BMW-X3, який також є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Просив відмовити у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. 28 вересня 2020 року третьою особою [PERSON] було подано до суду пояснення в яких він пояснив, що набув права власності на автомобіль BMW-X3 згідно договору від 15 травня 2020 року та не знав, що автомобіль BMW-X3 є предметом спору в рамках даної цивільної справи. Просив відмовити у задоволенні первісного та зустрічного позовів. 09 листопада 2020 року третьою особою [PERSON] було подано позов до [PERSON] , [PERSON] , трета особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Наше майбутнє.» в якому зазначив, що 15 травня 2020 року придбав у [PERSON] автомобіль BMW-X3, а [PERSON] в свою чергу отримала грошові кошти за продаж зазначеного автомобіля. Наразі відповідачка грошові кошти не повернула з огляду на що просив солідарно стягнути на його користь з [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у розмірі 24000 дол. США. 18 грудня 2020 року [PERSON] подав відзив на позовну заява [PERSON] в якому зазначив, що [PERSON] одноособово, не отримавши згоди [PERSON] , відчужила автомобіль BMW-X3, 2015 року випуску, який є об`єктом спільного майна подружжя та на час продажу вже був предметом спору у суді, однак перебував у її фактичному користуванні, а отримані в результаті продажу автомобіля грошові кошти [PERSON] використала у її власних цілях. При цьому, наголосив на тому, що [PERSON] реалізувала даний автомобіль через півроку після розірвання шлюбу, що свідчить про те, що продаж був вчинений не в інтересах сім`ї.З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не було надано жодних доказів участі [PERSON] у продажі зазначеного автомобіля або надання згоди на такий продаж, як і не надано доказів отримання ним 1/2 частини грошових коштів, отриманих [PERSON] від [PERSON] . З огляду на зазначене просив відмовити у задоволенні позову в частині стягнення грошових коштів з [PERSON] 08 лютого 2024 року від третьої особи ТОВ «Наше Майбутнє.» до суду надійшли пояснення в яких зазначено, що власником житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] є ТОВ «Наше Майбутнє.», а [PERSON] ніколи не був власником вищезазначеного майна. Незаконність набуття права власності за ТОВ «Наше Майбутнє.» встановлена не була, а тому товариство є законним власником житлового будинку та земельної ділянки, а визнання права власності за [PERSON] буде втручанням у їх право власності на нерухоме майно. Просили відмовити у задоволенні первісного та зустрічного позовів. 12 квітня 2024 року від [PERSON] надійшли до суду пояснення по справі в яких остання зазначила, що 10 жовтня 2013 року [PERSON] набула права власності на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . 20 травня 2020 року [PERSON] подала до ТОВ «Наше Майбутнє.» заяву про прийняття її в якості одного з учасників товариства 99,8% за умови формування нею додаткового внеску за рахунок вищенаведеного нерухомого майна. Зазначила, що саме ТОВ «Наше Майбутнє.» є законним власником житлового будинку та земельної ділянки та будь-яке втручання у їх власність є незаконним. З огляду на що просила відмовити у задоволенні первісного позову. 21 листопада 2024 року представником позивача було подано заяву про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог в якій позивач просив: -визнати житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку кадастровий номер 1221455400:02:009:0281 загальною площею 0,1344 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , автомобіль БМВ Х3, 2015 року випуску, двигун дизельний, об`ємом 1995 куб.см., колір білий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , автомобіль БМВ Х5, 2011 року випуску, двигун дизельний, об`ємом 2993 куб.см, колір сірий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , будівлі та споруди, що складаються з «А-кафе (загальною площею 207,3 кв.м.), Б-навіс, В, Г, Д, Е, Ж, З, И альтанки, К-колодязь, 1-2-мощення, 1-7 огорожі, реєстраційний номер об`єкта 1046483812214, що розташовані за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; -визнати за [PERSON] право власності на 1/2 житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , без виділення часток в натурі; -визнати за [PERSON] право власності на 1/2 земельної ділянки кадастровий номер 1221455400:02:009:0281 загальною площею 0,1344 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , -автомобіль БМВ Х3, 2015 року випуску, двигун дизельний, об`ємом 1995 куб.см., колір білий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] виділити у особисту приватну власність [PERSON] в натурі, припинивши право спільної сумісної власності подружжя та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частину вказаного автомобіля у розмірі 323 656 гривень 80 копійок; -автомобіль БМВ Х5, 2011 року випуску, двигун дизельний, об`ємом 2993 куб.смколір сірий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] виділити у особисту приватну власність [PERSON] в натурі, припинивши право спільної сумісної власності подружжя та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частину вказаного автомобіля у розмірі 283 921 гривень 50 копійок; -1/2 частину будівель та споруд, що складаються з «А-кафе (загальною площею 207,3 кв.м.), Б-навіс, В, Г, Д, Е, Ж, З, И альтанки, К-колодязь, 1-2-мощення, 1-7 огорожі, реєстраційний номер об`єкта 1046483812214, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , які є об`єктом спільною сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] залишити [PERSON] в натурі, припинивши право спільної сумісної власності подружжя та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/4 вказаних будівель і споруд у розмірі 600 000 гривень; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частину будівельних матеріалів, техніки, огорожі та інших поліпшень житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] у розмірі 737 836 гривень 26 копійок. -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені у справі процесуальні витрати. 26 грудня 2024 року представником відповідачки [PERSON] було подано відзив на заяву про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог в якій він зазначив, що власником майна, переданого йому засновниками і учасниками є саме товариство. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя, який був співвласником коштів, внесених у статутний капітал товариства з метою захисту свого права при поділі їх спільного майна набуває право вимагати виплати половини вартості частки члена подружжя у статутному капіталі. Тому саме ТОВ «Наше Майбутнє.» є законним власником житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Вимога про стягнення грошової компенсації за 1/2 частину автомобіля BMW X3 задоволенню не підлягає, оскільки автомобіль зареєстрований за [PERSON] , з обліку у ТСЦ не знімався та не перереєстровувався. Зазначив, що [PERSON] не надано будь-якого розрахунку суми компенсації за придбання ним будівельних матеріалів, техніки та меблів, у зв`язку з чим в цій частині позивних вимог також слід відмовити. Не заперечує щодо грошової компенсації за 1/2 автомобіля BMW X5 та за 1/4 частину будівель та споруд, що складаються з «А-кафе (загальною площею 207,3 кв.м.), Б-навіс, В, Г, Д, Е, Ж, З, И альтанки, К-колодязь, 1-2-мощення, 1-7 огорожі, реєстраційний номер об`єкта 1046483812214, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . 26 грудня 2024 року представником відповідачки [PERSON] було подано уточнену зустрічну позовну заяву в якій він просив: -відмовити повністю у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, щодо визнання житлового будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та визнання за ним права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,134 га, кадастровий номер 1221455400:02:009:0281, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; -автомобіль БМВ Х3, 2015 року випуску, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] виділити у особисту приватну власність [PERSON] в натурі, припинивши право спільної сумісної власності подружжя та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частину вказаного автомобіля у розмірі 229500 грн. 00 коп.; -автомобіль БМВ Х5, 2011 року випуску, VIN [NUMBER] реєстраційний номер [NUMBER] виділити у особисту приватну власність [PERSON] в натурі, припинивши право спільної сумісної власності подружжя та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частину вказаного автомобіля у розмірі 283741 грн. 50 коп.; -1/2 частину будівель та споруд, що складається з А - кафе (загальна площа 207,3 кв.м.), Б - навіс, В, Г, Д, Е, Ж, З, И - альтанки, К - колодязь, 1-2 замощення, 1-7 огорожі, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , які є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] залишити [PERSON] в натурі, припинивши право спільної сумісної власності подружжя та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/4 вказаних будівель і споруд у розмірі 600000 грн. 00 коп.; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за 1/2 частину техніки, яка була куплена в житловий будинок і знаходилася за адресою: [ADDRESS] у розмірі 370935 грн. 28 коп., припинивши право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на дану техніку; -судові витрати стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] . 09 січня 2025 року (сформовано в системі Електронний суд 23 грудня 2024 року) представником третьої особи ТОВ «Наше Майбутнє.» були подані пояснення на уточнену позовну заяву [PERSON] в якій підтримали свою позицію щодо належності спірного житлового будинку та земельної ділянки товариству та просили відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] 16 січня 2025 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив в якій він зазначив, що Сімейним кодексом України встановлено презумпцію спільної сумісної власності майна подружжя, придбаного під час шлюбу. Стверджуючи про те, що спірне майно придбано відповідачкою одноособово та за власний кошт, остання не надає будь-яких доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, а тому вказане твердження є голослівним та безпідставним. Стосовно незаконного відчуження спільного майна подружжя, шляхом передачі його до статутного капіталу юридичної особи, зазначаємо про те, що в провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області перебуває віндикаційний позов [PERSON] до ТОВ «Наше майбутнє.» про витребування майна з чужого незаконного володіння, рішення по суті у якому на даний час не ухвалено. Більше того, факт передачі спільного сумісного майна та його подальша реєстрація на користь третьої особи не спростовує статусу майна, як такого, що набуто за час шлюбу та не перешкоджає суду встановити факт належності майна подружжю. В судовому засіданні позивач та його представник уточнений позов підтримали та просили задовольнити, у задоволенні зустрічного просили відмовити. Представник відповідачки в судовому засіданні зустрічний позов підтримав та просив задовольнити, позовні вимоги первісного позову не визнав та просив відмовити. Представник третьої особи ТОВ «Наше Майбутнє.» в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні первісного позову. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що свій позов підтримує за умови, що сторони вирішать повернути автомобіль. Вислухавши учасників процесу,повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов наступного висновку. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Судом встановлено, що 25 серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 325. (т.1 а.с. 8) Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] . (т.1 а.с. 11-12) Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2019 року, яке набрало законної сили 05 грудня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 25 серпня 2012 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №325 розірвано. (т.1 а.с. 9-10) Як вказує позивач за первісним позовом, за час перебування у шлюбі сторонами було придбано майно, яке, відповідно до чинного законодавства, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними. Так, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами від 10 жовтня 2013 року, який зареєстровано в реєстрі за №1692 та посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., [PERSON] придбала житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (т.1 а.с. 13) Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 жовтня 2013 року, який зареєстровано в реєстрі за №1696 та посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., [PERSON] придбала земельну ділянку 0,1344 га, кадастровий номер 1221455400:02:009:0281, що розташована за адресою: [ADDRESS] . (т.1 а.с. 18) Згідно договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2016 року, який зареєстровано в реєстрі за №540 та посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мамоновою Г.М., [PERSON] та [PERSON] придбали у спільну часткову власність по 1/2 часті кожному - будівлі та споруди, що складаються з «А-кафе (загальною площею 207,3 кв.м.), Б-навіс, В, Г, Д, Е, Ж, З, И альтанки, К-колодязь, 1-2-мощення, 1-7 огорожі, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . (т.1 а.с. 222-224) Зі змісту свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу BMW-X3, 2015 року випуску, двигун дизельний об`ємом 1995 куб.см., колір білий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , власником є [PERSON] . (т.1 а.с. 19) Зі змісту свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу BMW-X5, 2011 року випуску, двигун дизельний об`ємом 2993 куб.см., колір сірий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , власником є [PERSON] . (т.1 а.с. 20) 15 травня 2020 року між ТОВ «СА ДРАЙВ» (комісіонер) в особі [PERSON] та [PERSON] (комітент) в особі [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від 30 квітня 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчуком І.А., укладено договір комісії №7296/20/015848. За цим договором комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу BMW-X3 УНІВЕРСАЛ-В, 2015 року випуску, колір білий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] зареєстрований за власником за ціною 459000 грн. (т.1 а.с. 53, 57-58) 15 травня 2020 року між ТОВ «СА ДРАЙВ» (продавець) в особі [PERSON] та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №7296/20/015848. За цим договором [PERSON] придбав транспортний засіб BMW-X3 УНІВЕРСАЛ-В, 2015 року випуску, колір білий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] за ціною 459000 грн. (т.1 а.с. 59-60) Згідно листа територіального сервісного центру №1242 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 07 серпня 2020 року №31/4-1242-9оз встановлено, що: транспортний засіб BMW X5, 2011 року виготовлення, об`єм двигуна 2993 см.куб., зареєстровано за гр. [PERSON] від 24 грудня 2015 року; транспортний засіб ВМW X3, 2015 року виготовлення, об`єм двигуна 1995 см.куб., зареєстровано за гр. [PERSON] від 23 березня 2016 року. Станом на 06 березня 2020 року зазначенні транспортні засоби зареєстровані за вказаними власниками, відчуження та перереєстрації не відбувалися. (т.1 а.с. 166) Згідно листа АТ КБ «ПриватБанк» від 03 вересня 2020 року №20.1.0.0.0/7-20200827/1649 встановлено, що у [PERSON] відсутні депозитні рахунки з 01 січня 2014 року по 04 листопада 2019 року. (т.1 а.с. 225) Згідно листа АТ «Акцент-Банк» від 18 березня 2024 року №20.1.0.0.0/7-20240314/0252 встановлено, що у [PERSON] відкриті рахунки в АТ «Акцент-Банк» відсутні. (т.3 а.с. 166) У якості доказів сторонами також було надано вирок Голосіївського районного суду м. Києва по справі №752/10199/24 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 383, ч. 1 ст. 384; ч. 4 ст. 190 КК України ( в редакції Закону України №2617-VІІ від 22 листопада 2018 року) та рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2025 року по справі №175/3250/22 за позовною заявою [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «НАШЕ МАЙБУТНЄ.», третя особа: [PERSON] , Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння. (т.5 а.с. 174-193, 199-213) При цьому суд зазначає, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)). Саме судове рішення, яке набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів. Тобто обставини, на які посилається особа, повинні бути встановлені у рішенні суду, яке набрало законної сили, що, зі свого боку, надає суду право встановити ті обставини, які мають значення при розгляді конкретної справи. Водночас судом встановлено, що рішення вирок Голосіївського районного суду м. Києва по справі №752/10199/24 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 383, ч. 1 ст. 384; ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції Закону України №2617-VІІ від 22 листопада 2018 року) та рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2025 року по справі №175/3250/22 за позовною заявою [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «НАШЕ МАЙБУТНЄ.», третя особа: [PERSON] , Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння не набрали законної сили, оскільки оскаржуються в апеляційному порядку і апеляційний розгляд ще триває. З огляду на викладене, суд не приймає до уваги вищезазначені докази, оскільки висновки викладені у вироку Голосіївського районного суду м. Києва по справі №752/10199/24 та рішенні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2025 року по справі №175/3250/22, які не набрали законної сили, не можуть вважатися встановленими до набрання цими рішеннями законної сили. Разом із тим, фактичні обставини викладені в описовій частині вироку Голосіївського районного суду м. Києва по справі №752/10199/24 та рішенні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2025 року по справі №175/3250/22, які можуть мати значення суд приймає до уваги, якщо вони підтверджені наданими сторонами доказами. Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ст. 71 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ст. 368 СК України). Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) здійснюється лише на ім`я одного із подружжя та не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України). Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Судом було встановлено, що за період шлюбу з 25 серпня 2012 року по 04 листопада 2019 року сторонами було придбано наступне майно: -за договором купівлі-продажу житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами від 10 жовтня 2013 року, який зареєстровано в реєстрі за №1692 та посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., [PERSON] придбала житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який на дату розгляду справи зареєстрований на праві власності за ТОВ «Наше Майбутнє.»; -за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 10 жовтня 2013 року, який зареєстровано в реєстрі за №1696 та посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М., [PERSON] придбала земельну ділянку 0,1344 га, кадастровий номер 1221455400:02:009:0281, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка на дату розгляду справи зареєстрована на праві власності за ТОВ «Наше Майбутнє.»; -за договором купівлі-продажу від 15 жовтня 2016 року, який зареєстровано в реєстрі за №540 та посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мамоновою Г.М., [PERSON] та [PERSON] придбали у спільну часткову власність по 1/2 часті кожному - будівлі та споруди, що складаються з «А-кафе (загальною площею 207,3 кв.м.), Б-навіс, В, Г, Д, Е, Ж, З, И альтанки, К-колодязь, 1-2-мощення, 1-7 огорожі, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , 1/2 частки якої на дату розгляду справи зареєстрована на праві власності за [PERSON] ; -транспортний засіб BMW-X3, 2015 року випуску, двигун дизельний об`ємом 1995 куб.см., колір білий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] 23 березня 2016 року; -транспортний засіб BMW-X5, 2011 року випуску, двигун дизельний об`ємом 2993 куб.см., колір сірий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] 24 грудня 2015 року. Отже, вищезазначене майно було придбано в період шлюбу, доказів того, що майно було придбано за особисті кошти (набуті до шлюбу, в дарунок, у спадщину або з продажу особистого майна) одного з подружжя сторонами не надано, а тому таке майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між [PERSON] та [PERSON] . Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Згідно ст. 69 ч. 1 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч. 3 ст. 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Суд враховує, що відповідно до ч 1 ст. 70 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, роз`яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Оцінюючи надані сторонами докази у своїй сукупності, суд вважає за необхідно також надати оцінку доводам сторони позивача за зустрічним позовом щодо неможливості поділу спірного житлового будинку та земельної ділянки з огляду на те, що власником спірного майна є ТОВ «Наше Майбутнє.». Так, сторона позивача за зустрічним позовом зауважує наступне: «Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 23.11.2022 року у справі №904/8550/21, було роз?яснено: «Що за змістом ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасником як вклад до статутного капіталу (складеного) капіталу, є саме товариство. Грошові кошти, внесені одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільні кошти трансформується в інший об?єкт - право вимоги на виплату частини вартості такого внеску. Таким чином, якщо один із подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов?язальне право) сутність якого полягає у праві вимоги виплатити половину вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства (вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 року у справі № 6-38цс15, в постановах Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі № 127/9986/16-ц від 09.02.2021 року у справі № 607/6271/17 від 01.11.2021 року, справі № 179/130/13-ц»). Таким чином, незаконність набуття права власності ТОВ «Наше Майбутнє.» на житловий будинок і земельну ділянку не встановлена жодним судом, що свідчить про законність його набуття. Згідно пункту 28 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя», встановлено: «Що власником майна, переданого йому засновниками і учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК (2947-14), якщо вклад до статутного фонду господарского товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім?ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК (2947-14) інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки». Водночас, 10 квітня 2024 року Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі №760/20948/16 сформулювала висновок про те, «Що в разі внесення одним із подружжя як вкладу у статутний капітал ТОВ коштів, які є спільною сумісною власністю, вказане товариство стає їх власником (п. 101)». Також, у відповідності до пункту 101 вказаної Постанови Великої Палати Верховного Суду, встановлено, що особа, яка внесла вклад у статутний капітал товариства набуває право на частку учасника цього товариства. Інший з подружжя, який був співвласником коштів, внесених у статутний капітал товариства з метою захисту свого права при поділі їх спільного сумісного майна набуває право вимагати виплати половини вартості частки члена подружжя у статутному капіталі.» Водночас суд не погоджується з даними твердження сторони позивача за зустрічним позовом з огляду на наступне. Так, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 05 травня 2022 року у справі №904/8550/21, яке набрало законної сили 23 листопада 2022 року встановлено наступні фактичні обставини, в тому числі і ті, що підтверджені наданими до суду доказами при розгляді даної справи. (т.2 а.с. 10-14, 203-224) 19 травня 2020 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців зареєстровано юридичну особу Товариство з обмеженою відповідальністю «Наше Майбутнє.», засновником (учасником) якого виступив [PERSON] . 20 травня 2020 року єдиним учасником ТОВ «Наше Майбутнє.» прийнято письмове рішення про залучення в зв`язку з виробничою необхідністю 500000 грн. в якості додаткового внеску від третьої особи [PERSON] для збільшення статутного капіталу товариства. Зазначеним рішенням, єдиний учасник товариства вирішив задовольнити заяву, що надійшла від [PERSON] 20 травня 2020 року та прийняти її в якості одного з учасників товариства на частку в розмірі 99,8 % за умов формування нею додаткового внеску за рахунок наведеного судом вище нерухомого майна (земельної ділянки та житлового будинку). Пунктом 7 рішення визначено розмір статутного капіталу товариства в сумі 501000 грн. з наступним розподілом: [PERSON] 0,29% статутного капіталу, що становить 1000 грн.; [PERSON] 99,8% статутного капіталу, що становить 500000 грн. 22 травня 2020 року між ТОВ «Наше Майбутнє.», в особі директора [PERSON] та [PERSON] складено акт приймання-передачі майна, за змістом якого, на виконання письмового рішення єдиного учасника від 20 травня 2020 року [PERSON] передав, а ТОВ «Наше Майбутнє.» прийняв, як внесок до статутного капіталу, земельну ділянку площею 0,1344 га, кадастровий номер 1221455400:02:009:0281, що розташована за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Справжність підписів осіб, що зроблені на вказаному акті, посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. за реєстровим № 529,530. 28 травня 2020 року державним реєстратором приватним нотаріусом Ричка Ю.О., на підставі акта приймання-передачі майна від 20 травня 2020 року, прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на згадану вище земельну ділянку та житловий будинок за ТОВ «Наше Майбутнє.». При цьому наразі в Дніпровському апеляційному суді розглядається справа №175/3250/22 за позовною заявою [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «НАШЕ МАЙБУТНЄ.», третя особа: [PERSON] , Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння. Суд при розгляді даної справи не вирішує питання щодо законності набуття ТОВ «НАШЕ МАЙБУТНЄ.» права власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку, однак з урахування заявлених вимог про визнання житлового будинку та земельної ділянки об`єктом спільної сумісної власності та його поділу вважає за необхідне зазначити наступне. Верховний Суд неодноразово підтверджував принцип активної ролі суду, зазначаючи, що суд не є пасивним спостерігачем і може/зобов`язаний оцінювати правочини поза межами позовних вимог, якщо це необхідно для захисту публічного інтересу або встановлення нікчемності правочину. Так, в постанові ВП ВС від 23 листопада 2021 у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що: «…заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі.» Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину. За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. У частині першій статті 321 ЦК України також зазначено про непорушність права власності та про те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема, часткою в статутному капіталі господарського товариства дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 03.07.2013 у справі № 6-61цс13, Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 569/6236/16-ц та від 12.11.2019 у справі № 918/598/18, що частка в статутному капіталі підприємства, яка придбана за спільні кошти подружжя, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та може бути відчужена одним з них без згоди іншого. Майно, передане одним із подружжя до статутного капіталу товариства без згоди іншого, залишається спільною сумісною власністю (або підлягає врахованому при поділі), якщо воно було набуте за час шлюбу за спільні кошти. Оскільки для розпорядження такою нерухомістю чи цінним майном потрібна нотаріальна згода другого з подружжя Якщо майно відповідно до закону належить на праві спільної сумісної власності подружжю (колишньому подружжю), акт прийманняпередачі майна або інший документ, що підтверджує факт передачі такого майна, підписується кожним з подружжя (колишнього подружжя) незалежно від наявності державної реєстрації права власності лише в одного з них. (Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затверджений наказом Мін`юсту від 22 лютого 2012 № 296/5) Фактично акт прийому-передачі майна від 22 травня 2020 року був вчинений без згоди іншого з подружжя [PERSON] , доказів протилежного суду надано не було. Додатково суд зазначає, що згідно довідки виданої виконкомом Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 16 червня 2020 року №1223 [PERSON] разом дитиною [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою [ADDRESS] . (т.1 а.с. 145) Згідно зі ч. 2, 4 ст. 177 СК України, батьки (усиновлювачі) або опікун малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування: 3) вчиняти правочини щодо: об`єкта житлової нерухомості та/або земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, власником або користувачем яких є малолітня дитина. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Дозволу органу опіки та піклування на відчуження спірного житлового будинку в якому зареєстрована малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , суду також не надано. З урахуванням вищенаведеного, суд ставить під сумнів доказову силу акту прийому-передачі від 22 травня 2020 року, оскільки акт не є достатнім доказом законності переходу права власності, так як оформлений з порушенням процедури визначеної законом (відсутня згода іншого з подружжя [PERSON] , відсутня згода органу опіки та піклування) та окрім того, наразі розглядається справа №175/3250/22 за позовною заявою [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «НАШЕ МАЙБУТНЄ.», третя особа: [PERSON] , Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Юлія Олександрівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння, що підтверджує оспорюваність переходу права власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку до ТОВ «НАШЕ МАЙБУТНЄ.». Таким чином, враховуючи вищезазначене суд вважає за необхідне визнати житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку кадастровий номер 1221455400:02:009:0281 загальною площею 0,1344 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , автомобіль БМВ Х3, 2015 року випуску, двигун дизельний, об`ємом 1995 куб.см., колір білий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ,автомобіль БМВ Х5, 2011 року випуску, двигун дизельний, об`ємом 2993 куб.смколір сірий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , 1/2 частину будівель та споруд, що складаються з «А-кафе (загальною площею 207,3 кв.м.), Б-навіс, В, Г, Д, Е, Ж, З, И альтанки, К-колодязь, 1-2-мощення, 1-7 огорожі, реєстраційний номер об`єкта 1046483812214, що розташовані за адресою: [ADDRESS] - спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер 1221455400:02:009:0281 загальною площею 0,1344 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку земельної ділянки кадастровий номер 1221455400:02:009:0281 загальною площею 0,1344 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи позовні вимоги щодо присудження грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль БМВ Х3, 2015 року випуску, двигун дизельний, об`ємом 1995 куб.см., колір білий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , автомобіль БМВ Х5, 2011 року випуску, двигун дизельний, об`ємом 2993 куб.смколір сірий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , 1/2 частину будівель та споруд, що складаються з «А-кафе (загальною площею 207,3 кв.м.), Б-навіс, В, Г, Д, Е, Ж, З, И альтанки, К-колодязь, 1-2-мощення, 1-7 огорожі, реєстраційний номер об`єкта 1046483812214, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, транспортний засіб допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Тому, оскільки сторони не заперечували щодо присудження грошової компенсації за вищезазначені об`єкти, суд вважає, присудити грошову компенсацію замість частки у праві спільної власності на наступне майно: автомобіль БМВ Х3, 2015 року випуску, двигун дизельний, об`ємом 1995 куб.см., колір білий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , автомобіль БМВ Х5, 2011 року випуску, двигун дизельний, об`ємом 2993 куб.смколір сірий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] та 1/2 частину будівель та споруд, що складаються з «А-кафе (загальною площею 207,3 кв.м.), Б-навіс, В, Г, Д, Е, Ж, З, И альтанки, К-колодязь, 1-2-мощення, 1-7 огорожі, реєстраційний номер об`єкта 1046483812214, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Згідно фактичних обставин встановлених вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 07 серпня 2025 року автомобіль BMW Х3, 2015 року випуску, двигун дизельний, об`ємом 1995 куб.см., колір білий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] було продано [PERSON] за 24000 доларів США (що за офіційним курсом НБУ станом на 30 квітня 2020 року складало 647313 гривень), де 1/2 частка становить 323 656 грн. 50 коп. Отже, суд вважає за необхідне виділити у особисту приватну власність [PERSON] , автомобіль BMW Х3, 2015 року випуску, двигун дизельний, об`ємом 1995 куб.см., колір білий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] припинивши право спільної сумісної власності подружжя та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частку автомобіля BMW Х3, 2015 року випуску, двигун дизельний, об`ємом 1995 куб.см., колір білий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] у розмірі 323 656 грн. 50 коп. Так, згідно висновку про вартість об`єкту оцінки від 27 квітня 2020 року вартість автомобіль BMW Х5, 2011 року випуску, двигун дизельний, об`ємом 2993 куб.см, колір сірий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] становить 567483 грн., 1/2 частка якого складає 283 741 грн. 50 коп. Отже, суд вважає за необхідне виділити у особисту приватну власність [PERSON] автомобіль BMW Х5, 2011 року випуску, двигун дизельний, об`ємом 2993 куб.см, колір сірий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] припинивши право спільної сумісної власності подружжя та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частку автомобіля BMW Х5, 2011 року випуску, двигун дизельний, об`ємом 2993 куб.см, колір сірий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] у розмірі 283 741 грн. 50 коп. Згідно довідки про надання інформаційно-консультаційних послуг від 19 серпня 2020 року вартість 1/2 частини будівлі та споруди, що складається з «А-кафе (загальною площею 207,3 кв.м.), Б-навіс, В, Г, Д, Е, Ж, З, И альтанки, К-колодязь, 1,2-замощення, 1-7 - огорожі, реєстраційний номер об`єкта 1046483812214, що розташовані за адресою: [ADDRESS] становить 1200000 грн., 1/4 частка складає 600000 грн. Отже, суд вважає за необхідне виділити у особисту приватну власність [PERSON] 1/2 частину будівлі та споруди, що складається з «А-кафе (загальною площею 207,3 кв.м.), Б-навіс, В, Г, Д, Е, Ж, З, И альтанки, К-колодязь, 1,2-замощення, 1-7 - огорожі, реєстраційний номер об`єкта 1046483812214, що розташовані за адресою: [ADDRESS] припинивши право спільної сумісної власності подружжя та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/4 частку будівлі та споруди, що складається з «А-кафе (загальною площею 207,3 кв.м.), Б-навіс, В, Г, Д, Е, Ж, З, И альтанки, К-колодязь, 1,2-замощення, 1-7 - огорожі, реєстраційний номер об`єкта 1046483812214, що розташовані за адресою: [ADDRESS] у розмірі 600000 грн. Разом із тим, суд розглядаючи позов третьої особи [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Наше майбутнє.» про стягнення грошових коштів зазначає наступне. 15 травня 2020 року між ТОВ «СА ДРАЙВ» (комісіонер) в особі Ярош О.М. та [PERSON] (комітент) в особі [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від 30 квітня 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчуком І.А., уклали договір комісії №7296/20/015848. За цим договором комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу BMW-X3 УНІВЕРСАЛ-В, 2015 року випуску, колір білий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] зареєстрований за власником за ціною 459000 грн. (т.1 а.с. 53, 57-58) 15 травня 2020 року між ТОВ «СА ДРАЙВ» (продавець) в особі [PERSON] та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №7296/20/015848. За цим договором [PERSON] придбав транспортний засіб BMW-X3 УНІВЕРСАЛ-В, 2015 року випуску, колір білий, VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] за ціною 459000 грн. (т.1 а.с. 59-60) В своїх поясненнях [PERSON] зазначив, що [PERSON] прибувши особисто у м. Київ, передала право, зокрема розпоряджатися, автомобілем BMW X3, 2015 року випуску, двигун дизельний об`ємом 1995 куб.м., колір білий, VIN [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] , при цьому передавши зазначеним особам технічний паспорт [NUMBER] , ключі та зазначений автотранспортний засіб. До передачі даного автомобіля [PERSON] отримала грошову суму у розмірі 24000 дол. США, що підтверджується розпискою останньої від 30 квітня 2020 року, написаною власноручно про те, що [PERSON] розрахунок провів у повному обсязі і претензій до даної особи [PERSON] не має. Зазначене також підтверджується наданою до суду розпискою [PERSON] від 22 лютого 2024 року за якою остання передала [PERSON] автомобіль BMW X3 державний номерний знак [NUMBER] .(т.1 а.с. 54, т.3 а.с. 222) Матеріалами справи підтверджено те, що [PERSON] є фактичним володільцем транспортного засобу BMW X3, 2015 року випуску, двигун дизельний об`ємом 1995 куб.м., колір білий, VIN [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , що підтверджено розпискою [PERSON] від 22 лютого 2024 року за якою остання передала [PERSON] зазначений автомобіль. Проте, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру транспортних засобів право власності на автомобіль BMW X3, 2015 року випуску, двигун дизельний об`ємом 1995 куб.м., колір білий, VIN [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] зареєстровано за [PERSON] . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Встановивши, що [PERSON] не відмовлявся від договору купівлі-продажу, укладеного 15 травня 2020 року між ТОВ «СА ДРАЙВ» (продавець) в особі [PERSON] та [PERSON] , у позивача відсутні правових підстав для стягнення сплаченої за автомобіль грошової суми. Позивач не довів суду, на якій підставі він має право на стягнення грошових коштів за умов наявності нерозірваного та дійсного правочину, укладеного щодо спірного майна. Отже, враховуючи, що автомобіль BMW X3 державний номерний знак [NUMBER] перебуває у фактичному володінні та користуванні [PERSON] , а договір купівлі-продажу є чинним, то позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Наше майбутнє.» про стягнення грошових коштів задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог за первісним позовом щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частину будівельних матеріалів, техніки, огорожі та інших поліпшень житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] у розмірі 737836 гривень 26 копійок та позовних вимог за зустрічним позовом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за 1/2 частину техніки, яка була куплена в житловий будинок і знаходилася за адресою: [ADDRESS] у розмірі 370935 грн. 28 коп., суд вважає що такі вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. На підтвердження понесення витрат на будівельні матеріали, техніку, огорожі та інші поліпшення житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] позивачем було надано наступні докази. Договір-замовлення на суму 10000 грн., Договір-замовлення №Р-57 від 15 травня 2015 року на суму 3410 грн., Договір-замовлення №14-Д на суму 31095 грн від 15 лютого 2017 року, Договір-замовлення від 05 квітня 2017 року на суму 688 грн.(т. 4 а.с. 75, 76, 79, 93, 114, 123, 150); рахунок-фактура №СФ-0002631 від 03 жовтня 2018 року на суму 10400 грн. (т. 4 а.с. 77, 129); товарний чек №00362 на суму 3500 грн., товарний чек №29/04 на суму 139050 грн., товарний чек №МА-0001816 від 21 серпня 2018 року на суму 1800 грн., товарний чек №МА-0001865 від 22 серпня 2018 року на суму 610 грн., товарний чек від 14 грудня 2017 року (т. 4 а.с. 74, 77, 109, 116, 137, 142); договір на виконання робіт від 31 березня 2016 року укладений між [PERSON] та [PERSON] на суму 76000 грн., договір на виконання робіт від 25 серпня 2016 року укладений між [PERSON] та [PERSON] на суму 126000 грн., договір на виконання робіт від 10 жовтня 2016 року укладений між [PERSON] та [PERSON] на суму 10500 грн. (т.4 а.с. 78, 101, 111, 140, 145); замовлення №БСА-002517 від 23 лютого 2017 року на суму 67070 грн., замовлення №БСА-003010 від 10 жовтня 2016 року на суму 98696 грн. (т.4 а.с. 80-81, 84, 95, 96, 151); квитанція до прибуткового касового ордера від 20 червня 2016 року на суму 1700 дол. США, квитанція до прибуткового касового ордера від 20 червня 2016 року на суму 5600 дол. США, квитанція до прибуткового касового ордера від 20 червня 2016 року на суму 5700 дол. США та 100 грн., квитанція до прибуткового касового ордера від 25 червня 2016 року на суму 4673 дол. США, квитанція до прибуткового касового ордера від 17 лютого 2017 року на суму 6118 грн. (т.4 а.с. 85, 87, 99, 100, 127, 128); договір від 12 квітня 2016 року укладений між [PERSON] та [PERSON] на виконання робіт на поставку натяжної стелі за адресою [ADDRESS] на суму 20300 грн., договір від 19 лютого 2016 року укладений між [PERSON] та [PERSON] на виконання робіт на поставку натяжної стелі за адресою [ADDRESS] на суму 22360 грн., договір від 18 серпня 2016 року укладений між [PERSON] та [PERSON] на виконання робіт на поставку натяжної стелі за адресою [ADDRESS] на суму 17160 грн., договір від 26 квітня 2016 року укладений між [PERSON] та [PERSON] на виконання робіт на поставку натяжної стелі за адресою [ADDRESS] на суму 10100 грн., договір від 24 грудня 2015 року укладений між [PERSON] та [PERSON] на виконання робіт на поставку натяжної стелі за адресою [ADDRESS] на суму 13700 грн. (т.4 а.с. 105, 138, 139, 141, 143, 144, 146, 147, 149, 152); договір-замовлення №09-07/16 від 20 липня 2016 року укладеного між СПД [PERSON] та [PERSON] на виготовлення, доставку та монтаж побутової техніки за адресою [ADDRESS] на суму 2260 дол. США, договір-замовлення №08-07/16 від 20 липня 2016 року укладеного між СПД [PERSON] та [PERSON] на виготовлення, доставку та монтаж побутової техніки за адресою [ADDRESS] на суму 11250 дол. США (т.4 а.с. 112, 118, 120, 125, 126, 131, 132-133). Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасника справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Ознаки доказів: фактичні дані, тобто це не самі факти, а відомості про них; не будь-які фактичні дані, а лише ті, які треба встановити в тій чи іншій справі; фактичні дані, що втілюються в певній процесуальній формі (засобах доказування). Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (Постанова ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц) Суд зауважує, що надані стороною позивача [PERSON] докази не є належними та достатніми в розумінні ЦПК України. Більшість вищезазначених доказів не містять інформації щодо замовника, дати замовлення, місця доставки чи місця установки меблів та техніки, що унеможливлює суд перевірити чи дійсно будівельні матеріали, техніки, огорожі та інших поліпшень були здійснені саме в житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Також суд зазначає, що ті докази, які підтверджують факт виконання будівельних робіт у будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , не можуть бути предметом поділу, оскільки вони втратили свою індивідуальність, ставши частиною нерухомого майна. В такому випадку поділу підлягає лише об`єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок, тому у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частину будівельних матеріалів, техніки, огорожі та інших поліпшень житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] у розмірі 737 836 гривень 26 копійок, слід відмовити. Як зазначає позивач за зустрічним позовом [PERSON] у Відділенні поліції № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області знаходиться кримінальне провадження № 12021046440000347, відомості про яке внесені до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України (крадіжка), а саме, що невстановлена особа знаходячись у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] викрала майно, особисті речі та цінності [PERSON] , а також були вивезені і приховані меблі, техніку, міжкімнатні двері, душову кабіну з ванної кімнати, знято люстри, розетки, розбито кахель у ванній кімнаті, частково розібрано у будинку стелю на другому поверсі, чим навмисно і свідомо зіпсовано майно в будинку, чим завдано значної матеріальної шкоди власнику майна. (т.5 а.с. 14-16) З метою приведення житлового будинку у належний стан для проживання матері з її двома малолітніми дітьми, [PERSON] була вимушена самостійно здійснити в ньому ремонт і купувати необхідну техніку та меблі, так як колишній чоловік [PERSON] таємно вивіз і приховав куплену у будинок техніку та меблі, що підтверджується фото-відеозйомкою, показами свідків, іншими документами. Таким чином, приблизно з 2021 року технікою та меблями, що знаходилися у житловому будинку, за адресою: [ADDRESS] , користується одноособово [PERSON] або продав іншим особам, а значить самовільно розпорядився даним спільним майном подружжя у зв`язку із чим [PERSON] вважає, за необхідне заявити вимогу про стягнення з [PERSON] компенсації за 1/2 частину вказаного майна (техніки) у розмірі 370935 грн. 28 коп. Разом із тим, суд не приймає до уваги надані стороною позивача за зустрічним позовом докази, а саме витяг з ЄРДР від 12 листопада 2021 року та протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 17 жовтня 2021 року, оскільки причетність жодної із сторін справи, в тому числі і [PERSON] до вчинення кримінального правопорушення не встановлена. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він п`ять років є сусідом сторін. Зазначив, що приблизно три роки тому [PERSON] разом з іншими особами вивозив з будинку за адресою [ADDRESS] а душову кабінку, коробки, що саме було в коробках свідок не знає. Чи вивозив [PERSON] особисті речі, чи спільні речі подружжя свідкові також не відомо. Інших доказів на підтвердження вивезення і приховання меблів та побутової техніки з будинку, що знаходилися за адресою: [ADDRESS] , саме [PERSON] , як і доказів придбання [PERSON] побутової техніки та меблів в будинок, суду не надано. У зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні зустрічних позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за 1/2 частину техніки, яка була куплена в житловий будинок і знаходилася за адресою: [ADDRESS] у розмірі 370935 грн. 28 коп. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року ) (Постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі № 465/3586/17, від 08.10.2020 у справі № 712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц). Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України, враховуючи висновок суду про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] на користь останнього з [PERSON] підлягає стягненню пропорційно задоволеним позовним вимогам сплачений судовий збір за подання позовної заяви та заяв про забезпечення позову у розмірі 6093,69 грн. та враховуючи часткове задоволення зустрічних позовних вимог з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам по оплаті судового збору за подання зустрічної позовної заяви та заяви про забезпечення позову у розмірі 8840,47 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial