Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

У вересні 2025 року позивачка звернулася до Соборного районного суду міста Дніпра із позовом до відповідача про стягнення аліментів та додаткових витрат, у якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 8175,00 грн. щомісячно, але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подання позову до досягнення дитиною повноліття. Також просить стягнути додаткові витрати на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 3800 (три тисячі вісімсот) гривен щомісячно. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на те, що з квітня 2016 року по грудень 2019 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] . Від цих стосунків у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Фактичні відносини між сторонами припинилися з грудня 2019 року. Дитина проживає разом з позивачем. Оскільки дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, який позивачка не може забезпечити самостійно, остання звернулась до суду із вказаним позовом. Крім того, дитина з народження хворіє на дитячий церебральний параліч, правобічний геміпарез зі стійким руховим порушенням (GMFCS II рівень. G80.2.) та перебуває на обліку у лікарів невролога та педіатра з 2019 року. Їй присвоєно статус дитини-інваліда. Для покращення його стану на постійній основі дитина потребує створення додаткових умов для її розвитку та лікування. У зв`язку із чим позивач вимушена звернутися до суду з позовною вимогою про стягнення додаткових витрати на утримання дитини щомісячно. Відповідач позовні вимоги визнав частково, надав суду відзив на позов, в якому зазначив, що не заперечує проти стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 4 500,00 грн., додаткові витрати не визнає, з огляду на стан здоров`я відповідача та того, що позивачка не надала належних доказів витрат на дитину, а також заяву з проханням розглядати справу без його участі. Представник позивачки надав до суду відповідь на відзив, заяву про долучення додаткових доказів, заяву, у якій просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Згідно із приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що позивачка з відповідачем перебували у фактичних відносинах. Від цих стосунків у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Дитина наразі проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Позивачем до суду надано копії медичних документів дитини, відповідно до яких останній має наступні діагнози: спастична геміплегія (дитячий церебральний параліч, правобічний геміпарез зі стійким руховим порушенням (GMFCS II рівень. G80.2.) та перебуває на обліку у лікарів невролога та педіатра з 2019 року; медичні довідки та висновки за результатами проходження курсів реабілітації та лікування за період 2020-2025 рр. Згідно з консультаційним висновком лікаря-ортопеда від 28.08.2025 р. [PERSON] рекомендовано: користування ортопедичними засобами для побуту та реабілітації, носіння ортопедичного взуття, ЛФК, плавання, дихальна гімнастика, масаж загальний № [NUMBER] , реабілітаційне лікування, санаторно-курортне лікування, проходження курсів реабілітаційної терапії кожні 2 місяці за місцем проживання, а також планова госпіталізація до медичних установ. Відповідачем до суду надано копії його медичних документів, відповідно до яких останній має наступні діагнози: консультаційний висновок кардіолога від 28.07.2022 року (в ньому зазначено операція у 2020 р. із діагнозом гострий інфаркт міокарда лівого шлуночку серця у травні 2020 року, стенозуючий коронасклероз, гіпертонія 2 ст.,) та консультаційний висновок кардіолога від 15.02.2023 р. з діагнозом: стабільна стенокардія напруження ІІ ФК, постінфактний кардіосклероз (Q ІМ передньо-бокової стінки ЛШ 19.05.2020 р.), стенозуючий коронасклероз, гіпертонічна хвороба ІІІ ст., гіпокінез, поодинока шлуночкова екстрасистоляція, СН 1 ст. зі збереженою систолічною функцією лівого шлуночка. Рекомендовано: обмеження вживання солі і тваринних жирів, препарати підтримуючого характеру на постійній основі та спостереження у сімейного лікаря. Доказів понесення значних витрат на лікування та медикаменти відповідачем суду надано не було. Оскільки інших доказів Відповідач про стан здоров`я не надає, то це свідчить що в подальші роки до лікаря Відповідач не звертався, або необхідність у лікуванні відпала. З моменту даного випадку вже минуло 5 років 8 місяців. Відповідно до наданої Довідки військово-лікарської комісії №54/4 від 28.06.2023 р. Відповідач визнаний непридатним до військової служби та виключений з воєнного обліку. Також Відповідач надав Довідку про доходи від 31.10.2025 р., згідно з якої він отримував пенсію по інвалідності за період з січня по серпень 2025 р., пенсія припинена на початку серпня 2025 р., довідку про непрацездатність, у якої закінчився строк дії. Також надано суду 4 квитанції, 3 з яких з призначенням «на утримання дитини» на загальну суму 7000 грн. (від 07.05.2025 р. 1500 грн., від 31.08.2025 р. 4500 грн., від 29.05.2025 р. 1000 грн.). Позивачка, як вона стверджує, фактично сама займається навчанням і вихованням сина, його утриманням та лікуванням, має скрутне матеріальне становище, не може влаштуватися на високооплачувану роботу в силу того, що здійснює постійний догляд за дитиною з інвалідністю, відповідно не має можливості самостійно матеріально забезпечувати дитину-інваліда. Відповідач самостійно в добровільному порядку на утримання сина належну матеріальну допомогу надає інколи і не регулярно. Позивач вважає, що відповідач повинен нести додаткові витрати на утримання їх хворої дитини, тому і заявила вказаний позов. В даному випадку суд враховує, що відповідач є особою працездатного віку, а відтак спроможний сплачувати аліменти. Зазначена у медичних довідках інформація про стан здоров`я відповідача не свідчить про втрату ним працездатності і не може бути підставою для звільнення від обов`язку здійснювати матеріальне забезпечення його дитини. Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (далі Конвенція), визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною другою статті 3 Конвенції держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»). У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Крім того, сплата такої допомоги має цільовий (компенсаційний) характер, що узгоджується з вимогами приписів ст. 185 СК України, тобто вказана допомога сплачується виключно за умови понесення позивачем таких витрат у відповідному місяці. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним із батьків на утримання дитини. Одночасно із тим, брати участь у додаткових витратах на дитину зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат та іншого. При цьому наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного доїльного суду, яка була викладена у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 607/12170/20. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Крім того, слід зазначити, що у частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. З огляду на зміст статей 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів (див. постанову Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 364/1139/19 провадження № 61-11271св20)). У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що «розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»)». Позивачкою надані суду докази здійснення нею регулярних витрат на придбання дитячого одягу та взуття, витрати на аналізи, на щеплення дитини на суму 2585 грн., на заняття підготовки до школи, на канцтовари для школи, за ясла, за садок (за попередні роки), що складались з оплати за групу, за харчування, за обслуговування закладу (охорона, інші послуги), а з вересня 2025 р. - за навчання у НВК №148 «Планета щастя» в місяць на суму 7350,00 грн. (квитанції підтверджують регулярну оплату за місяць школи 3380 грн., за обслуговування школи (охорона тощо) за місяць 350 грн., додаткове харчування за місяць (100 грн./день) - 2100 грн., щомісячні добровільні внески за місяць (фонд класу та підручники) 1520 грн.). Щодо позовних вимог в частині стягнення 3800 грн. додаткових витрат на дитину щомісячно, слід зазначити наступне. Дитина сторін в силу своїх особливостей (дитина з інвалідністю), окрім загальновідомих потреб, потребує також відповідних заходів з реабілітації на постійній основі з метою її всебічного розвитку та соціалізації. Такі послуги надаються спеціалізованими закладами та окремими спеціалістами і наразі є дороговартісними та не покриваються державою. Позивачка, як вона стверджує, забезпечує дитині регулярне проходження реабілітації в зальних і приватних спеціалізованих закладах. Позивачем було надано докази проведення реабілітації та проходження курсового регулярного лікування дитини в умовах стаціонару та амбулаторно. Квитанціями підтверджені витрати на курс лікувального масажу для сина на суму 2010,05 грн., на індивідуальні розвиваючі заняття на місяць 2500 грн. Разове індивідуальне заняття по плаванню становить 429 грн., які надаються двічі на тиждень. Вартість занять з розвитку мислення (заняття шахами) підтверджено квитанціями в середньому 1200 грн. на місяць. Курси іглорефлексотерапії у 2021 р. становили 5000,00 грн. Лікування та діагностика у психотерапевта в Науково-дослідному інституті дитячої та сімейної психіатрії, психотерапії, психології, медичної та психосоціальної реабілітації проходило тричі, зокрема за три тижні у березні 2021 р. становила 15000,00 грн. - цих послуг дитина потребує і тепер (1 раз на 3-6 місяців). Одночасно із тим, позивачем не надано доказів того, що протягом 2025 року нею була здійснена оплата заходів щодо лікування/реабілітації спільної дитини у психотерапевта в Науково-дослідному інституті дитячої та сімейної психіатрії, психотерапії, психології, медичної та психосоціальної реабілітації, позивачка пояснює неможливість самостійно їх оплатити внаслідок суттєвого обмеження життєдіяльності дитини-інваліда, позивачка змушена майже весь час перебувати поряд з дитиною, проходити реабілітації у присутності матері, тому Позивачка не може працевлаштуватись на таку роботу, щоб самостійно все оплатити, враховуючи підтверджені інші витрати на дитину, що є обов`язковими для лікування та здійснюються нею на постійній основі. Як вже було зазначено наявність додаткових витрат на дитину має довести сторона, що заявляє позовні вимоги про стягнення таких витрат. Відповідно до ч. 2 ст. 185 СК України додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Згідно з позицією Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19)): «Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо)». Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). Позивач зазначає, що додаткові витрати на дитину мають сплачуватись відповідачем щомісячно (тобто постійно) у розмірі 3800 грн. Таким чином, позивач має надати докази того, що такі витрати та на таку суму мають постійний (щомісячний) характер, є обов`язковими, невідворотними та базуються на рекомендаціях медичного закладу. Матеріали справи містять докази того, що дитина має хронічні захворювання, потребує постійного лікування, специфічного догляду, 25.01.2025 р. згідно з висновком ЛКК сину сторін повторно присвоєно статус дитина-інвалід до 31.01.2030 р., позивачем надано докази, що послуги з лікування/реабілітації фактично надавались регулярно як в державних та комунальних закладах охорони здоров`я, так і в приватних спеціалізованих клініках, на підставі рекомендацій профільного лікаря дитина отримує індивідуальні заняття в басейні, розвиток мислення з занять шахами, такі послуги фактично надавались чи надаються щомісячно на платній основі та не можуть бути отримані на базі державних та комунальних закладів охорони здоров`я в межах державних гарантій визначених ст. 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю з Україні» від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ. Крім того, додаткові витрати на дитину мають покриватися обома батьками в рівних частинах, незалежно від того з ким проживає дитина. Враховуючи, що позивач вважає, що щомісячна сума, яка має сплачуватись відповідачем становить 3800 грн., вона має надати докази того, що вартість обов`язкових заходів лікування/реабілітації спільної дитини щомісячно становить не менше 7600 грн. Поточні витрати на індивідуальні заняття в басейні та заняття шахами, які отримує дитина, підтверджуються квитанціями в розмірі в середньому 4800 грн. Одночасно із тим, позивачем надано докази за 2020-2021 рр., що платні курси реабілітації вартістю 5000 15000 грн., платіжні документи про які також були надані, згідно з рекомендаціями лікарів мають проводитись один раз на 3-6 місяців, такі заходи є ефективними згідно з висновками за результатами лікування. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково. Оцінюючи дослідженні письмові докази у їх сукупності щодо вимог позивача до відповідача стосовно стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , суд, урахувавши важкий стан здоров`я дитини, працездатний вік відповідача, взявши до уваги стан його здоров`я, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 6500 грн., але не менш прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи те, що дитина потребує додаткових витрат на її всебічний розвиток та соціалізацію, що пов`язані саме із наявністю у дитини статусу дитини з інвалідністю та складаються з постійних витрат на реабілітаційні заходи, тому, на думку суду, крім аліментів з відповідача підлягають стягненню щомісячно 3000 грн. додаткових витрат на дитину з часу набрання рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Ураховуючи вимоги ст. 191 СК України суд вважає необхідним стягувати аліменти з відповідача на користь позивача з 19 вересня 2025 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 968 грн. 96 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial