Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

18.09.2025 позивач [PERSON] звернувся до Савранського районного суду Одеської області з позовом до відповідачки [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей в особі Савранської селищної ради Одеської області про встановлення заборони на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди батька. З позовної заяви вбачається, що позивач є батьком малолітньої дитини [PERSON] [INFO] . Відповідачка по справі [PERSON] , яка є матір`ю дитини та має намір вивезти малолітню [PERSON] за межі України без нотаріально посвідченої згоди батька. Позивач у своїй позовній заяві стверджує, що наявні підстави, а саме вивезення дитини за кордон без згоди батька, створюють ризик порушення його батьківських прав та прав дитини на спілкування з батьком. Враховуючи викладене позивач змушений звернутися до суду з даний позовом. Згідно зі статтею 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) автоматизованою системою документообігу суду, з урахуванням положень статей 36, 37 ЦПК України, було визначено головуючого суддю Брюховецького О.Ю. та передано йому вказану справу Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 22.09.2025 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 11.11.2025 (а.с.10). 10.11.2025 до суду надійшло клопотання відповідачки про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку з виїздом за кордон через військовий стан в Україні (а.с.15). Слухання справи відкладено на 09.12.2025. Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 09.12.2025 закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено до судового розгляду на 20.01.2026 (а.с.18-19). В подальшому слухання справи відкладено на 10.02.2026 у зв`язку з неявкою позивача. Позивач [PERSON] 10.02.2026 у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про особисте вручення (а.с.23), про причини неявки суд не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань до суду не подав. Представник третьої особи - Служба у правах дітей в особі Савранської селищної ради Одеської області, що повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв та клопотань, пов`язаних із розглядом справи, не надав, свою позицію не виклав (а.с.22). Відповідачка 10.02.2026 у судове засідання не з`явилася повідомлялася належним чином про дату, час та місце розгляду справи, однак до суду повернувся конверт з відміткою Укрпошти «адресат відсутній» (а.с.2). Про причини неявки суд не повідомила. Будь-яких заяв, клопотань до суду не подала. Також, інформація про час та місце розгляду справи була розміщена на веб-сайті «Судова влада» в розділі «Найближчі слухання». Отже, судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №50, вбачається, що [PERSON] є батьком [PERSON] [INFO] (а.с.6). Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №1795965 від 19.09.2025 вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.9). У матеріалах справи міститься належним чином засвідчена копія паспорта громадянина України позивача [PERSON] , яка є належним та допустимим доказом у розумінні вимог процесуального закону та підтверджує особу позивача, його громадянство України й відповідність анкетних даних, зазначених у позовній заяві (а.с.3-5). Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 33 Конституції України регламентовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року, частиною 8 статті 7 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. В Україні дитинство охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Держава має забезпечувати належні умови для виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально-психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності (стаття 4 Закону України «Про охорону дитинства»). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статті 1 Кодексу). Відповідно до принципу 1 Декларації з прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (надалі - «Декларація»), дитині повинні належати всі зазначені в цій Декларації права. Ці права мають визнаватися за всіма дітьми без будь-яких винятків і без відмінностей чи дискримінацій за ознакою раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового стану, народження або іншої обставини, що стосується самої дитини чи її сім`ї. Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включно з належним допологовим і післяпологовим доглядом. Дитині має належати право на відповідне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування (принцип 4 Декларації). Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною третьою статті 313 ЦК України визначено, фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок перетину кордону громадянами України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724, з відповідними змінами). Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою, зокрема, за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (пункт 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України). На час запровадження на території України надзвичайного або воєнного стану діють положення абзацу тринадцятого пункту 23 Правил перетинання державного кордону громадянами України, відповідно до яких виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їхнього основного піклування. Способами захисту сімейних прав та інтересів статтею 18 СК України визначено, зокрема наступні: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. При вирішенні спору суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Переміщення дитини за межі держави постійного місця її проживання без згоди того з батьків, який здійснює опіку над дитиною, визнається незаконним згідно з Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Філософія цієї Конвенції полягає в боротьбі проти збільшення міжнародних викрадень, заснованій на бажанні захистити дітей та тлумаченні їхніх справжніх інтересів. Відповідно, мета попередження та негайного повернення відповідає концепції «найкращих інтересів дитини». За відсутності у національному законодавстві чітких положень, якими б було врегульовано порядок вирішення питання застосування судом превентивної тимчасової заборони на виїзд дитини за межі України та подальшого скасування такої заборони, Верховний Суд, виходячи із положень Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей й Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, статті 5 ЦПК України, вважає, що такі тимчасові заходи можуть підлягати до застосування у випадку доведення, що існує ризик викрадення (незаконного переміщення) дитини, яка має звичайне місце проживання в Україні. Вказане узгоджується із висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 755/17184/19. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Суд звертає увагу, що внаслідок військової неспровокованої і загарбницької агресії РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» згідно із Указом Президента України «Про ведення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської федерації проти України неодноразово продовжувався та триває до теперішнього часу. Відповідно до пункту 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57, виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. Тобто, в умовах воєнного стану виїзд за кордон дітей - дозволяється без нотаріально посвідченої згоди іншого з батьків (усиновлювачів). В той же час, відповідно до частин 1, 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. За висновками Європейського суду з прав людини між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, Рішення від 07 грудня 2006 року). Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до приписів статей 150,180 СК України - батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. В ході розгляду справи [PERSON] не спростував презумпцію добросовісності та розумності поведінки матері дитини. Суд виходить з належного ставлення відповідачки (матері) [PERSON] до своєї дитини, яка для збереження життя та здоров`я якої, а не з власних забаганок була вимушена виїхати за кордон, де дитина проживає у спокої що відповідатиме якнайкращим її (дитини) інтересам. Крім того, з огляду на військовий стан, введений в Україні, що було обумовлено ризиками для життя та здоров`я дитини, наявність саме заборони щодо її виїзду за кордон, не відповідатиме якнайкращим інтересам дитини й нестиме загрозу для її благополуччя та життя. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини - не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, оскільки батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а виїзд її за кордон на час військового стану у супроводі того з батьків, з ким дитина проживає та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Благополуччя дитини є орієнтиром у відповідальності держави щодо захисту дитини згідно зі статтею 6 абзацом 2 речення 2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікованої Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р.). У разі виникнення конфлікту інтересів між батьками та дитиною, визначальним критерієм є благополуччя дитини. Конвенція (HKU) враховує благополуччя дитини шляхом забезпечення повернення дитини як за правилом, так і за винятком відповідно до статті 13 Конвенції (HKU) (Федеральний конституційний суд (BverfG), рішення від 09.03.1999 р. - 2 BvR 420-99, «Новий юридичний тижневик» (NJW) 1999, 2173, beck-online). Положення про виняткові випадки у статті 13 Конвенції (HKU) переважно тлумачиться обмежувально. Метою повернення дитини є стабілізація її житлово-побутових умов, забезпечення фактичного вирішення питання про опіку за місцем проживання та забезпечення засобів протидії викраденню дитини в цілому. Отже, труднощі виправдовують застосування застереження про виключення не завжди; навпаки, на шляху повернення стоять дуже часто надзвичайно серйозні обставини, які негативно впливають на благополуччя дитини, та які видаються особливо значними, конкретними та актуальними (Федеральний конституційний закон (BverfG), рішення від 09.03.1999 - 2 BvR 420-99, loc.cit.). Конвенція (HKU) виходить з того, що негайне повернення дитини на попереднє місце проживання відповідає інтересам дитини, оскільки це забезпечить постійність умов життя. З вищезгаданої мети Конвенції випливає, що тягар у дитини, який неминуче є пов`язаним з кожним поверненням, не може бути врахованим (ВЗС м. Росток, рішення від 11.07.2016 р. -10 UF 78/16. BeckRS 2016, 137312 марг. № 38, beck-online). У випадку України, де триває військовий стан, існує актуальна небезпека у сенсі статті 13 Конвенції (HKU), яку слід уникнути (див. «Мюнхенський коментар до Цивільного кодексу» (MQKoBGB/Heiderhoff) 8-е видання 2020 р., HKU ст. 13 п. 25; ВЗС м. Штутгарт, рішення від 13 січн?Г2009 р. -17 UF 234/08, «Новий юридичний тижневик-Звіт про судову KTHK»(NJW-RR) 2009, 1513, beck-online). Це стосується всієї території України (ВЗС м. Штутгарт, рішення від 13.10.2022 р. -17 UF 186/22 №41, juris). В даному випадку, суд бере до уваги офіційну інформацію, що 24.02.2022 війська Російської федерації вторглися на територію України. Бойові дії наразі зосереджені на сході та півдні України. По всій країні йдуть ракетно-авіаційні атаки та бомбардування цивільного населення України, у тому числі із застосуванням так званих дронів-камікадзе, не виключено обстрілів об`єктів цивільної інфраструктури та житлових будинків, в тому числі Одеської області, на території якої проживали відповідачка з донькою. Повітряний простір України є закритим. Виїзд можливий лише наземним шляхом. Суд вбачає загальну небезпеку становища на всій території України. Таким чином, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту у виді заборони на виїзд за кордон малолітньої [PERSON] без згоди батька - [PERSON] фактично спрямований на підміну рішенням суду норм пункту 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України щодо порядку перетинання кордону без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у зв`язку з чим, такий спосіб захисту не дає підстав для задоволення позову. Суд зауважує, що в порядку статей 76-83 ЦПК України, позивачем не було надано суду достатніх документальних та переконливих доказів того, що відповідачка чинить будь-які перешкоди у його спілкуванні з дитиною, а також доказів того, що позивачка має намір залишитись проживати за кордоном назавжди, що не дає підстави суду для задоволення позову про заборону виїзду дитині за кордон без згоди батька у даній ситуації, яка склалася в Україні з підстав, описаних вище, а заборона виїзду за кордон не є способом усунення перешкод в спілкуванні з дитиною. Натомість встановити спосіб, порядок і графік спілкування з дитиною позивач в суду не просить. Згідно з статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини - є предметом їх основного піклування. Таким чином, беручи до уваги практику ЄСПЛ та ЄКПЛ, вимоги Законів, зокрема СК України, суд дійшов висновку, що відповідачка, як матір малолітньої [PERSON] належним чином дбає про життя та здоров`я дитини, шляхом вивезення її за кордон без згоди батька, адже в даній конкретній ситуації, яка склалася в їхній родині з приводу напружених стосунків між батьками дитини, та враховуючи ситуацію в нашій державі, відповідачкою було прийнято єдине вірне та виважене рішення виїхати з країни без нотаріально посвідченого дозволу позивача задля збереження життя та здоров`я своєї дитини, що відповідає в першу чергу інтересам самої малолітньої дитини. У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позову, в задоволенні якого слід відмовити.

Outcome: dismissed