Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача, в якому просив суд : - визнати дійсним договір №8260 купівлі-продажу нерухомого майна від 19 лютого 1998 року, зареєстрований в КП "ММБТІ" 12 серпня 1998 року за реєстровим номером 18194; - визнати права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.02.1998 року р.№8260, зареєстрованого [PERSON] та зареєстрованого в КП "ММБТІ" від 12.08.1998 за реєстровим номером 18194. Ухвалою Центрального районного суду від 20.10.2025 року вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач не з`явився, представник позивача надав заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач до судового засідання не з`явився , про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомив . Відзив не подав. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. У відповідності дост. 13 ЦПК Українисуд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Дослідивши надані позивачем і долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 19 лютого 1998 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір №8260 купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно п.1. договору, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира загальною площею 23,5 кв.м., житловою площею 12,5 кв.м., складається з одної житлової кімнати. 12 серпня 1998 року договір був зареєстрований КП "ММБТІ" за реєстровим номером 18194. Як вбачається з довідки КП "ММБТІ" від 08.10.2025 року №2-8052, згідно носіїв інвентаризаційної справи за адресою: [ADDRESS] ( колишня назва - [ADDRESS] , змінено згідно розпорядження Миколаївської обласної державної адміністрації "Про перейменування об`єктів топонімів" від 26.07.2024 року, №273-р) станом на 28.12.2012 право власності на квартиру зареєстроване за [PERSON] на підставі договоруу купівлі-продажу №8260 від 19.02.1998, зареєстрованого на Південній ТБ та зареєстрованого в КП "ММБТІ" від 12.08.1998 за р.№18194. Стаття 9 Житлового Кодексу України вказує, що громадяни України мають право на придбання будинків і квартир на біржових торгах. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст.ст.57,58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п.4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01.01.2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Договір купівлі-продажу від 19.02.1998 року укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року(далі ЦК УРСР), ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири (житлового будинку), якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст. 47 цього Кодексу, недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. Приписами ст.224 ЦК УРСР встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. При укладанні договору купівлі-продажу від 19.02.1998 року сторони керувались ч.2ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вважали, що договір купівлі-продажу квартири укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. У відповідності до ч.2ст.47ЦК УРСР та п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. В укладеному 19.02.1998 року договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови договору. Усі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Факт купівлі-продажу квартири і виконання умов укладеного договору не оскаржено і ніким не оспорюється. Відповідно до ч.2ст. 220 ЦК України(2003), якщо сторони у письмовій формі погодили усі істотні умови договору купівлі-продажу та відбулося його повне або часткове виконання сторонами, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У зв`язку з тим, що сторони за договором купівлі-продажу нерухомого майна повністю виконали свої обов`язки по цьому договору, однак не мають можливості його нотаріально посвідчити, то суд вважає необхідним вказаний договір визнати дійсним. З матеріалів справи вбачається, що дана угода була виконана сторонами повністю. За таких обставин, суд вважає доводи позивача про визнання біржового договору купівлі-продажу дійсним, обґрунтованими, а вимогу такою, що підлягає задоволенню. Щодо заявленої вимоги про визнання право власності за [PERSON] суд зазначає наступне. Одним із способів набуття права власності є придбання майна за договором. За загальним правилом право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 334 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (ч. 3 ст. 334 ЦК). Нотаріальне посвідчення правочинів, що вчиняються у письмовій формі, є обов`язковим лише у випадках, передбачених законом (ч. 1 ст. 209 ЦК). Зокрема, обов`язкове нотаріальне посвідчення, встановлене стосовно договорів про виділ частки із нерухомого майна, що є у спільній частковій або сумісній власності (ч. З ст. 364, ч. З ст. 370 ЦК); договорів про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій або сумісній власності (ч. З ст. 367, ч. 4 ст. 372 ЦК); договорів застави нерухомого майна (ч. 1 ст. 577 ЦК) та космічних об`єктів (ст. 13 Закону України від 2 жовтня 1992 р. № 2654-ХЇІ «Про заставу»), договорів купівлі-продажу майна державних підприємств (ч. 4 ст. 27 Закону України віл 4 березня 1992 р. № 2163-ХІІ «Про приватизацію державного майна»), договорів довічного утримання (ч. 1 ст. 745 ЦК) і т. д. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК (в редакції Закону України від 11 лютого 2010 р. № 1878-УІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (далі - Закон № 1878-УІ)права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до закону.Державна ж реєстрація правочинів щодо нерухомості з 1 січня 2013р. зазначеним законом скасована. Суд враховує, що договір купівлі-продажу житлового будинку від 19 лютого 1998 року був зареєстрований у у КП МБТІ у встановленому на той час законодавством порядку. Велика Палата ВС від 22.06.2021 зробила висновок про те, що, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і, відповідно, виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул. Особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до статей 334, 657 ЦКУ набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин до 01.01.2013) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно. Отже, Особа, яка до 01.01.2013 придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було здійснено належним чином, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця Особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. За такого, вимоги позову про визнання прваав власнсоті на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.02.1998 року р.№8260 - є зайво заявленими. Судовому захисту підлягає лише дійсне порушене або невизнане право - отже у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити. Відповідно до ч.1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, вимог щодо розподілу судових витрат позивачем не заявлялось, а тому витрати пов`язані з судовим розглядом цивільної справи, покладаються на позивача.

Outcome: partial