Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, який мотивує тим, що 04.11.2006 року він уклав шлюб з відповідачкою. У шлюбі у них народилося двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у них відсутні спільні інтереси з дружиною, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Вказує, що вони втратили почуття любові та поваги один до одного. З відповідачкою спільного господарства не ведуть. Позивач вважає, що їхній з відповідачкою шлюб фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить його інтересам. А тому він наполягає на розірванні шлюбу та просить шлюб між ним та відповідачкою розірвати. 27.11.2025 року представником відповідача адвокатом Ковач І.В. подано до суду заяву у якій він зазначає, що відповідач бажає зберегти шлюб, а подання позовної заяви внаслідок непорозумінь між сторонами є несподіваним для відповідача. Сторони спільно виховують двох дітей (неповнолітнього сина та 19 річну доньку), між ними ведуться бесіди для з`ясування всіх неточностей та врегулювання спірних відносин щодо спільного життя. Вказує, що надання строку на примирення сторона відповідача вважає доцільним, оскільки існує реальна можливість збереження шлюбних відносин між позивачем та відповідачем. Доцільним буде встановлення строку для примирення в межах шести місяців. Представник відповідача адвокат Химинець М.І. подав до суду заперечення на заяву про надання строку на примирення, у якій зазначає, що примирення між сторонами є неможливим. Так, подружжя не проживає разом близько року, не веде спільного господарства, не має спільного побуту та не підтримує жодного спілкування, спільного житла не має, діти подружжя проживають разом з батьком. Згідно постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 308/6115/25, [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП. У вказаній справі встановлено, що 28.04.2025 року близько 02 год. 15 хв. [PERSON] , перебуваючи з явними ознаками алкогольного сп`яніння, вчинила сварку зі своїм чоловіком [PERSON] , в ході якої ображала його нецензурною лайкою та вдарила рукою в область обличчя, чим вчинила домашнє насильство психологічного та фізичного характеру. У зв`язку з наведеним сторона позивача вважає, що примирення між ними є неможливим, оскільки спільне життя призвело до глибокої моральної та емоційної дистанції, а подальше збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін. А тому просить відмовити у задоволенні клопотання відповідачки про надання строку на примирення та розглянути справу по суті. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача подав до суду заяву про про розгляд справи у його відсутності, та у відсутності позивача, у якій зазначив, заперечення на клопотання відповідача про надання строку на примирення підтримує у повному обсязі, строк на примирення просить не надавати, відмовити у задоволенні клопотання про надання строку на примирення, та задовольнити позов. Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідач подала до суду заяву у якій просить задовольнити клопотання про надання строку на примирення та провести судове засідання без сторони відповідача. Дослідивши матеріали справи суд доходить наступного. Як встановлено по справі, 04.11.2006 року сторони уклали шлюб, що стверджується долученим до справи свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , що повторно видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. У шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , яка на даний час є повнолітньою, та син [PERSON] , [INFO] , про що свідчить відмітка у паспорті позивача та пояснення відповідачки у клопотанні про надання строку на примирення. Позивач бажає розірвати шлюб і зазначає, що примирення між ним та відповідачкою є неможливим. Відповідач вважає, що існує можливість примирення між нею та позивачем та просить надати їм строк для примирення. Вимогами ст. 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Разом з цим, пунктом 10 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у Постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, надання строку для примирення подружжя є виключно правом суду, а не його обов`язком. Як встановлено згідно пояснень позивача у позовній заяві, через різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння та спільних інтересів сторони втратили почуття любові та поваги один до одного. Сторони проживають окремо, спільного господарства та сімейного життя не ведуть, не підтримують жодного спілкування. Як убачається з пояснень позивача, викладених у запереченні на клопотання відповідача про надання строку на примирення подружжя, між сторонами виникли неприязні відносини, що переходять у образи та фізичне насильство. Тлумачення статті 111 СК України свідчить, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Наявність наміру для примирення лише в одного з подружжя без згоди на це іншої сторони не є правовою підставою для надання строку для примирення. Крім того, відповідно до ч.2 ст.111СК України якщо один із подружжя вчинив домашнє насильство, незалежно від стану розгляду порушеного кримінального провадження, цивільної справи або справи про адміністративне правопорушення щодо домашнього насильства, заходи щодо примирення подружжя не вживаються. Згідно з постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.05.2025 року у справі № 308/6315/25, [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, вчиненого по відношенню до [PERSON] . Таким чином, враховуючи викладене, а також те, що позивач категорично заперечує щодо надання строку на примирення, суд доходить висновку про відсутність підстав для надання подружжю строку для примирення а тому у задоволенні клопотання відповідача слід відмовити. Положеннями ч. 1 ст. 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого, передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи зі змісту ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За правилами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, згідно якої позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Таким чином, виходячи з аналізу вищенаведених положень законодавства, шлюб має добровільний характер, ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання. Незгода будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвати шлюб. А тому враховуючи наведене, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини даного позову, беручи до уваги вимоги ч. 1 ст. 24 СК України, відповідно до якої шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, суд уважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім`я розпалася остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін, а тому шлюб підлягає розірванню.

Outcome: approved