Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом проти відповідача і просив відібрати від матері [PERSON] , [INFO] , малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , який тимчасово влаштований до КНП «Одеська обласна дитяча клінічна лікарня» ООР, без позбавлення матері батьківських прав. У мотивування свого позову заявник вказує, що [INFO] народжений хлопчик- [PERSON] . Мамою хлопчика є пані [PERSON] , [INFO] . Місце перебування батька дитини [PERSON] в теперішній час не відоме. З 24.06.2025 року сім`я [PERSON] перебуває на обліку Центру надання соціальних послуг Визирської сільської ради та перебуває під соціальним супроводом, яка така, що перебуває у складних життєвих обставинах. Причинами взяття сім`ї на облік є ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків, безробіття та вживання алкогольних напоїв. Зокрема, заявник стверджує, що перед випискою [PERSON] з пологового будинку, соціальними службами спільно із медичними працівниками було проведено обстеження умов проживання та було виявлено, що умови проживання в будинку не задовольні, кімната потребувала косметичного ремонту, в будинку відсутні електроенергія, водопостачання, через несплату боргів. [PERSON] було рекомендовано влаштуватись разом із дитиною до Центру матері та дитини. Однак, [PERSON] 14.08.2025 року відмовилась їхати до Центру матері та дитини після виписки з пологового будинку. Вона вмовила свою матір [PERSON] , [INFO] , взяти її з дитиною до себе на період ремонту будинку, в якому вона мала проживати з народженою дитиною. Отже, з 14.08.2025 року [PERSON] разом із дитиною перебувала у своїй матері - [PERSON] . Надалі, 02.12.2025 року завідувач відділення соціальної роботи ЦНСП Визирської сільської ради та начальник служби у справах дітей Визирської сільської ради Одеського району Одеської області відвідали [PERSON] та її сім`ю за місцем проживання у [PERSON] , з метою перевірки факту анонімного повідомлення щодо ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків. Під час перевірки встановлено, що [PERSON] за зовнішніми ознаками перебувала у стані алкогольного сп`яніння, що у подальшому підтвердилось згідно відомостей, які викладені у протоколі № 000207 медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння від 02.12.2025 року. Окрім того, в ході відвідування 02.12.2025 року [PERSON] проявляла напади агресії, кидалась на представників служби у справах дітей, погрожувала розправою. В середині приміщення було прохолодно, порушено санітарно- гігієнічні норми в приміщенні. 02.12.2025 року за результатами відвідування складено акт оцінки рівня безпеки дитини, за змістом якого встановлено, що мати дитини перебуває у стані алкогольного сп`яніння, направлена на огляд для визначення стану сп`яніння, встановлені факти небезпеченої поведінки матері, встановлені факти, які свідчать про небезпеку для дитини (житло не пристосоване для проживання новонародженої дитини, у приміщенні не має світла, тепло та водопостачання). Висновок рівня безпеки дитини - дуже небезпечно. 02.12.2025 року враховуючи інформацію служби у справах дітей про безпосередню загрозу для життя та здоров`я дитини, орган опіки та піклування сільської ради Одеського району Одеської області в особі виконавчого комітету Визирської сільської ради, враховуючи існування безпосередньої небезпеки та загрози для життя та здоров`я дитини- [PERSON] , прийняв рішення про негайне відібрання дитини від матері. З 02.12.2025 року дитина перебуває в КНП «Одеська обласна дитяча клінічна лікарня» Одеської обласної ради. Відповідно до листа начальника ВП № 3 ОРУП № 2 ГУ НП в Одеській області № 289007-2025 від 09.12.2025 року [PERSON] неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності, у зв`язку із чим було складено протоколи та постанови: ч.2 ст. 175-1 КУпАП від 26.01.2024 року, ч.1 ст. 127 КУпАП від 26.01.2024 року, ст. 183 КУпАП від 26.01.2024 року, ч.1 ст. 173-2 КУпАП від 01.02.2024 року, ч.2 ст. 178 КУпАп від 26.01.2024 року, ст. 183 КУпАп від 18.08.2024 року, ч. 2 ст. 173-2 КУпАп від 18.08.2024 року, ст. 176 КУпАп від 22.07.2024 року, ч.1 ст. 173-2 КУпАп від 17.07.2024 року. В підготовчому засіданні представник позивача а також представник третьої особи повністю підтримали доводи позову, просили позов задовольнити за наявними у справі доказами. Відповідач в підготовчому засіданні позов у повному обсязі визнала, пояснила, що дійсно, через важкі сімейні обставини в теперішній час вживає алкогольні напої, проходить відповідне лікування від залежності, не здатна забезпечити дитині належні умови проживання, не має роботи. Сторони не заперечували проти можливості ухвалення рішення в підготовчому засіданні. Отже, суд, вислухавши учасників процесу, вважав за можливе ухвалити рішення в порядку статті 200 ЦПК України у підготовчому засіданні, оскільки це не порушує права та законні інтереси учасників процесу, та відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку: Судом встановлено, що [INFO] народжений хлопчик- [PERSON] . Мамою хлопчика є пані [PERSON] , [INFO] . Місце перебування батька дитини [PERSON] в теперішній час не відоме. З 24.06.2025 року сім`я [PERSON] перебуває на обліку Центру надання соціальних послуг Визирської сільської ради та перебуває під соціальним супроводом, яка така, що перебуває у складних життєвих обставинах. Причинами взяття сім`ї на облік є ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків, безробіття та вживання алкогольних напоїв. Судом встановлено, що перед випискою [PERSON] з пологового будинку, соціальними службами спільно із медичними працівниками було проведено обстеження умов проживання та було виявлено, що умови проживання в будинку не задовольні, кімната потребувала косметичного ремонту, в будинку відсутні електроенергія, водопостачання, через несплату боргів. [PERSON] було рекомендовано влаштуватись разом із дитиною до Центру матері та дитини. Однак, [PERSON] 14.08.2025 року відмовилась їхати до Центру матері та дитини після виписки з пологового будинку. З 14.08.2025 року [PERSON] разом із дитиною перебувала та проживала у своїй матері - [PERSON] . Судом встановлено, що 02.12.2025 року завідувач відділення соціальної роботи ЦНСП Визирської сільської ради та начальник служби у справах дітей Визирської сільської ради Одеського району Одеської області відвідали [PERSON] та її сім`ю за місцем проживання у [PERSON] , з метою перевірки факту анонімного повідомлення щодо ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків. Під час перевірки встановлено, що [PERSON] за зовнішніми ознаками перебувала у стані алкогольного сп`яніння, що у подальшому підтвердилось згідно відомостей, які викладені у протоколі № 000207 медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння від 02.12.2025 року. Окрім того, в ході відвідування 02.12.2025 року [PERSON] проявляла напади агресії, кидалась на представників служби у справах дітей, погрожувала розправою. В середині приміщення було прохолодно, порушено санітарно- гігієнічні норми в приміщенні. 02.12.2025 року за результатами відвідування складено акт оцінки рівня безпеки дитини, за змістом якого встановлено, що мати дитини перебуває у стані алкогольного сп`яніння, направлена на огляд для визначення стану сп`яніння, встановлені факти небезпеченої поведінки матері, встановлені факти, які свідчать про небезпеку для дитини (житло не пристосоване для проживання новонародженої дитини, у приміщенні не має світла, тепло та водопостачання). Висновок рівня безпеки дитини - дуже небезпечно. 02.12.2025 року враховуючи інформацію служби у справах дітей про безпосередню загрозу для життя та здоров`я дитини, орган опіки та піклування сільської ради Одеського району Одеської області в особі виконавчого комітету Визирської сільської ради, враховуючи існування безпосередньої небезпеки та загрози для життя та здоров`я дитини- [PERSON] , прийняв рішення про негайне відібрання дитини від матері. З 02.12.2025 року дитина перебуває в КНП «Одеська обласна дитяча клінічна лікарня» Одеської обласної ради. Відповідно до листа начальника ВП № 3 ОРУП № 2 ГУ НП в Одеській області № 289007-2025 від 09.12.2025 року [PERSON] неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності, у зв`язку із чим було складено протоколи та постанови: ч.2 ст. 175-1 КУпАП від 26.01.2024 року, ч.1 ст. 127 КУпАП від 26.01.2024 року, ст. 183 КУпАП від 26.01.2024 року, ч.1 ст. 173-2 КУпАП від 01.02.2024 року, ч.2 ст. 178 КУпАп від 26.01.2024 року, ст. 183 КУпАп від 18.08.2024 року, ч. 2 ст. 173-2 КУпАп від 18.08.2024 року, ст. 176 КУпАп від 22.07.2024 року, ч.1 ст. 173-2 КУпАп від 17.07.2024 року. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ). У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд погоджується з висновком органу опіки про те, що безвідповідальне ставлення відповідача [PERSON] до малолітніх дітей, створює ризик для їхнього життя, здоров`я та морального виховання, небажання матері дітей належним чином цікавитися розвитком, здоров`ям та долею власних дітей суперечить їх інтересам. Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частини першої статті 170 СК України можливе відібрання дитини від батьків, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Відповідно до п. 8 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року № 866, передбачено порядок відібрання дитини від батьків органами опіки та піклування. Якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров`ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Для прийняття рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють, служба у справах дітей негайно після отримання повідомлення про безпосередню загрозу життю або здоров`ю дитини разом з уповноваженим підрозділом органів Національної поліції, фахівцем із соціальної роботи, представниками закладу охорони здоров`я проводить оцінку рівня безпеки дитини згідно з додатком 10 до Постанови Кабінету Міністрів України від 1 червня 2020 року № 585. У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Так, стаття 150 СК України передбачає, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. У відповідності до ч. 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 передбачає, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Згідно ст. 166 СК України, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків. Позбавлення батьківських прав (тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Принципом 6 Декларації прав дитини ( Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Ассамблеї ООН від 20.11.1959) року передбачено, що для повного і гармонійного розвитку своєї особистості дитина потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків і, безперечно, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно з ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-X11 від 27 лютого 1991 року в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України). Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки тощо). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-X11 від 27 лютого 1991 року, в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Тому суд знаходить позовні вимоги обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При цьому, судом ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30). Судовий збір в сумі 3028 грн. слід стягнути з відповідачки на користь держави. На підставі наведеного,

Outcome: approved