Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

В червні 2025р. [PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до Центру комплексної реабілітації та надання соціальних послуг для дітей та осіб з інвалідністю, директора Центру - [PERSON] та завідувачки відділення [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення, захищеності, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва від 22 липня 2025р. позовні вимоги [PERSON] про захист честі і гідності та про скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення було роз`єднано. Виділено з цивільної справи в самостійне провадження позовні вимоги [PERSON] до Центру комплексної реабілітації та надання соціальних послуг для дітей та осіб з інвалідністю про захист честі і гідності для розгляду в межах справи №758/11064/25. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що позивачка [PERSON] з 2009р. працює в Центрі комплексної реабілітації та надання соціальних послуг для дітей та осіб з інвалідністю на посадах соціального педагога, з 23 травня 2024р. - на посаді музичного керівника відділення психолого-педагогічний реабілітації на підставі наказу директора Центру про переведення №55-к/тр. Зазначає, що має почесне звання «Майстер соціальної роботи», нагороду «Відмінник освіти України», звання вчителя вищої категорії, а також численні грамоти та подяки районного та міського рівня. Зазначає, що наказом №23-к/тр від 18 квітня 2025р. їй було оголошено догану за нібито неналежне виконання нею посадових обов`язків, передбачених окремими пунктами Посадової інструкції музичного керівника. Зазначає, що в її класі №102 була встановлена камера відеоспостереження без її відома та попередження під час її перебування у відпустці з 7 квітня 2025р. по 11 квітня 2025р.. Під час спостереження за позивачкою через камеру, спостерігачі, не знаючи методики проведення занять з музикотерапії, звинуватили позивачку в тому, що дитина малює під музику на занятті, про що було складено доповідну записку [PERSON] №52/8-25 від 15.04.2025 р. Наказ про накладення на неї дисциплінарного стягнення вважає таким, що видано незаконно, що стало підставою для оскарження його в судовому порядку (розгляд судової справи щодо скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення на підставі ухвали про роз`єднання позовних вимог здійснювався в межах судової справи №758/8906/25). Винесенню наказу про накладення дисциплінарного стягнення передувало складання ряду доповідних записок. Інформацію, поширену у доповідних записках, позивачка вважає такою, що підриває її честь та гідність, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Звертаючись із позовною заявою про захист честі гідності, позивачка зазначає, що починаючи з серпня 2023р. після призначення [PERSON] на посаду заступника директора, позивачка зазнає систематичних утисків, зокрема шляхом подання неправдивих доповідних, що містять наклепницьку інформацію, яка принижує честь та гідність та ділову репутацію позивачки. Такими доповідними записками позивачка називає: 1) Доповідна [PERSON] від 11.09.2023 р. про нібито відсутність позивачки [PERSON] на занятті з 12:30 : 12:51 без поважних причин. Позивачка зазначає, що у цей час вона проводила заняття з клієнтом Центру [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , де були присутні і їх батьки. На підтвердження існування таких обставин позивачка посилалась на Доповідну інспектора з кадрів [PERSON] та пояснення №14 від батьків [PERSON] , [PERSON], [PERSON]. 2) Доповідна, спровокована [PERSON] , від матері [PERSON] 15.09.2023 р. про нібито неякісне надання позивачкою [PERSON] соціальних послуг. На підтвердження існування таких обставин позивачка посилалась на Наказ директора [PERSON] №62-к/тр від 22.09.2023р. про надання письмових пояснень. Позивачка зазначає, що надавала пояснення про те, що [PERSON] не є її клієнтом і не значився у графіку її занять, запису в журналі. 3) Доповідна [PERSON] від 20.09.2024 р. про вину позивачки [PERSON] у неможливості відкрити двері Центру наступного дня після репетиції з оркестром, яку проводила [PERSON] , в неробочий час. Стверджує, що двері вона після репетиції закривала належним чином і без ускладнень. Коли на наступний день зранку прийшла директор Центру, вона її відчинила ключем без проблем. 4) Доповідна від батьків клієнта [PERSON] , спровокована [PERSON] , про нібито перешкоди від звуків фортепіано під час занять з музикотерапії, які проводила позивачка, хоча кабінет для занять призначила директор Центру. Вищезазначені дії [PERSON] вважає наклепами, що відповідно до ч. 1 ст.80 Конституції України та ст.297 Цивільного кодексу України порушує її право на повагу до честі, гідності та ділової репутації. Зазначає, що поширення неправдивої інформації створює негативну соціальну оцінку її особи та професійної діяльності. Вважає, що відносно самої позивачки створювалися штучні перешкоди для її нормальної роботи. Зазначала, що у 2023 - 2024 роках [PERSON] створювала перешкоди для підготовки дітей та молоді з інвалідністю до фестивалю-конкурсу «Повіримо у себе», шляхом встановлення незручного часу репетиції у період, коли діти перебувають у школі, та заборони репетицій у приміщенні Центру. Це змусило позивачку проводити заняття з дітьми на вулиці та у неробочий час. Крім того, у 2025р., після переїзду Центру за новою адресою, позивачці було виділено для занять з музикотерапії малий кабінет на 2-му поверсі, де звуки фортепіано нібито заважали іншим педагогом. 7 березня 2025р. позивачку перевели на 1-й поверх, але до нового кабінету не перенесли фортепіано, не провели інтернет, не підключили сенсорну дошку, проектор, відсутні звукові колонки до комп`ютера. З приводу таких обставин позивачкою складалася службова записка 24 квітня 2025р.. Посилаючись на наявність напруженої обстановки у Центрі, створення штучних перешкод у нормальному здійсненні нею трудової діяльності, поширення неправдивої інформації у доповідних записках, позивачка звернулася до Подільського районного суду міста Києва з даним позовом, у якому просила суд: - визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, яка поширена [PERSON] у доповідних записках від 15 квітня 2025р., 11 вересня 2023р., 20 вересня 2024р. та у спровокованих нею доповідних записках батьків клієнтів Центру; - зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію шляхом письмового повідомлення колективу Центру; - стягнути з відповідача на користь позивачки на відшкодування моральної шкоди 50000 грн. за приниження честі, гідності та ділової репутації. Ухвалою від 23 липня 2025 р. відкрито провадження у даній справі, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Відповідачем запропоновано подати відзив на позовну заяву. 12.08.2025 року від відповідача Центру комплексної реабілітації та надання соціальних послуг для дітей та осіб з інвалідністю надійшов Відзив, в якому відповідач зазначає, що заявлені позовні вимоги про захист честі і гідності вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідач заперечує наявність факту поширення інформації, вказуючи про те, що дії керівництва Центру були вчинені в межах трудового законодавства. Так, Наказ Центру від 18.04.2025 №23-к/тр про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача є внутрішнім розпорядчим документом роботодавця, а не поширенням недостовірних відомостей. Доведення наказу до особового складу Центру, яке передбачається п. 3 наказу, є внутрішньою організаційною процедурою та не може бути прирівняне до поширення недостовірної інформації у публічний спосіб. Відповідно, доповідна записка, подана завідувачем відділення організації реабілітації, соціальних послуг та медичного спостереження для дітей та осіб з інвалідністю [PERSON] від 15.04.2025 №52/8-25 на ім`я директора Центру, є внутрішньою службовою документацією Центру, а інформація, яка міститься в ній, не доводилась до відома необмеженого кола осіб. Зазначає, що в розумінні ст. 277 ЦК України, цей документ не є поширенням інформації. При цьому факти порушень допущених позивачем, які викладені [PERSON] в доповідній записці, були виявлені нею в момент виконання своїх посадових обов`язків, а саме під час здійснення контролю за виконанням індивідуальних програм реабілітації. Наведені обґрунтування спростовують твердження позивача, що доповідні записки [PERSON] від 11.09.2023 та 20.09.2024, а також, начебто спровоковані [PERSON] доповідні від батьків дітей, які відвідують Центр, є поширенням недостовірних відомостей. Як вбачається, доповідна від матері [PERSON] також є внутрішнім документом, який стосується виключно організації надання послуг і не може вважатись поширенням недостовірної інформації. Вказує, що позивач оскаржує весь текст з кожного із зазначеного нею в позовних вимогах документів, а не певні конкретні вилучення з їх тексту. Позивач, надавши свою суб`єктивну оцінку зазначеним доповідним запискам, вважаючи дії [PERSON] наклепами, на підтвердження цього надає інформацію загального характеру, свідомо замовчуючи про результати їх розгляду та прийняті рішення, оскільки це однозначно звело б нанівець її зусилля. Так, позивач неодноразово отримувала зауваження від керівних працівників Центру щодо виконання своїх посадових обов`язків, етики поведінки, дотримання правил внутрішнього трудового розпорядку в попередні періоди. Дії позивача, зазначені у доповідній записці [PERSON] від 20.09.2024 стали предметом розгляду зборів трудового колективу Центру, які відбулись 08.10.2024, за результатами яких позивачу винесено попередження про недопущення в подальшому порушень етики поведінки і спілкування з працівниками та відвідувачами Центру, належного виконання своїх посадових обов`язків під час робочого дня. Крім того, позивачем не надано доказів про те, що доповідні записки слугували формуванню негативного уявлення відносно неї як особи. Посилаючись на те, що позивачка не довела, що фактично метою описаних дій було приниження честі, гідності та ділової репутації, оскільки насамперед подання вказаних доповідних записок, в яких викладені відомості, що стосуються сфери діяльності посадової особи, здійснювалось відповідно для дотримання вимог чинного законодавства як передбачене обов`язкове реагування на виявлені порушення, відтак, не може розцінюватись як поширення неправдивих відомостей, Центр просив відмовити у задоволенні позову. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, вказує, що оскільки відсутнє цивільне правопорушення, то і відсутнє право на відшкодування моральної шкоди. 18.08.2025 року від відповідача завідуючої відділення організації реабілітації [PERSON] надійшов Відзив, в якому відповідач вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі, зважаючи на наступне. Згідно наказу Центру №89-к/тр від 24.07.2024 року [PERSON] перебуває на посаді завідувача відділення організації реабілітації, соціальних послуг та медичного спостереження для дітей та осіб з інвалідністю, а позивачка на посаді музичного керівника відділення психолого-педагогічної реабілітації. Вважає, що не є належним відповідачем, оскільки роботодавцем позивачки та належним відповідачем є Центр. При цьому, звертає увагу, що з боку належного відповідача по справі відсутні будь-які протиправні дії по відношенню до позивача. За весь час трудових відносин між Центром та [PERSON] жодних неправомірних дій щодо приниження її честі, гідності чи ділової репутації не було вчинено. Дії керівництва Центру, включаючи оголошення догани наказом Центру від 18.04.2025 року № 23-к/тр, були здійснені в межах, наданих трудовим законодавством, зокрема ст. 147-149 Кодексу законів про працю України. Вважає, що Наказ Центру є внутрішнім розпорядчим документом роботодавця, виданим у рамках трудових правовідносин, а не поширенням недостовірних відомостей. Так, вся інформація, яка стосується дисціплінарного проступку позивача, міститься виключно у внутрішніх службових документах Центру, які не були поширені за межі установи. Відповідно і згадані позивачем у позовній заяві доповідні записки подані відповідачкою до керівництва Центру були адресовані виключно керівництву і не поширювались за межі установи. В той же час, сама позивачка, вказуючи у позовній заяві, що доповідні записки від батьків були спровоковані [PERSON] , безпідставно звинувачує відповідачку у провокуванні батьків клієнтів Центру на подання доповідних, не надаючи суду на підтвердження цього жодного доказу. Відтак, вважає, що дії відповідача Центру не містять ознак правопорушення, яке могло б спричинити шкоду позивачу, а остання не надала належних доказів у спростування цього, тому позовні вимоги щодо визнання інформації недостовірною, її спростування не можуть бути задоволені, а відтак, у позивачки відсутнє право на відшкодування моральної шкоди. Крім цього, вказує, що у позовній заяві не наведені обґрунтування, у зв`язку з чим позивач пов`язує наявність моральної шкоди, які їй завдані втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань, а також які є документальні підтвердження цього. У зв`язку з чим просить суд відмовити у позові в повному обсязі. 18.08.2026 року від відповідача Директора Центру комплексної реабілітації та надання соціальних послуг для дітей та осіб з інвалідністю [PERSON] надійшов Відзив, в якому відповідачка заперечує проти позовних вимог, з огляду на наступне. Відповідно до наказу Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради від 08.01.2024 №5-ОС відповідачку [PERSON] призначено директором Центру. Так, на підставі наказу відповідач перебуває у трудових відносинах з Центром, однак, вказує, що з урахуванням положень частини першої статті 1172 ЦКУ, обов`язок із відшкодування шкоди покладається на роботодавця. Відтак, вважає, що позовні вимоги пред`явлені до неї не підлягають задоволенню, оскільки вона є неналежним відповідачем, належним відповідачем вважає Центр. Втім, позовні вимоги до Центру також вважає необґрунтованими, оскільки останні за час трудових відносин жодних неправомірних дій щодо приниження честі, гідності чи ділової репутації позивачки [PERSON] не вчиняли. Дії керівництва центру, включаючи оголошення догани наказом Центру від 18.04.2025 року № 23-к/тр, були здійснені в межах, наданих трудовим законодавством, зокрема ст. 147-149 Кодексу законів про працю України. Вважає, що Наказ Центру є внутрішнім розпорядчим документом роботодавця, виданим у рамках трудових правовідносин, а не поширенням недостовірних відомостей. Так, вся інформація, яка стосується дисціплінарного проступку позивача, міститься виключно у внутрішніх службових документах Центру, які не були поширені за межі установи. Зазначає, що дії відповідача не містять ознак правопорушення, яке могло б спричинити шкоду позивачці, а остання не надала належних доказів у спростування цього, тому, її позовні вимоги щодо визнання інформації недостовірною, її спростування не можуть бути задоволені, а відтак у [PERSON] відсутнє право відшкодування моральної шкоди. При цьому, лише наявність доповідних записок, наказу про дисциплінарне стягнення не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки такі документи передбачені законодавством. 17.09.2025 року від позивачки [PERSON] надійшла Відповідь на відзив. Щодо твердження відповідачів у Відзиві про відсутність поширення інформації, позивачка посилаючись на постанову Верховного Суду у справі №904/449/18, зазначає, що поширення інформації має місце, якщо вона доведена до відома хоча б однієї особи, яка не її автором чи адресатом. Так, доповідні записки завідувача відділу [PERSON] обговорювались на зборах колективу Центру, позивачку викликали до керівництва для надання пояснень, а працівники обговорювали ситуацію між собою. В подальшому, відбулись збори, де [PERSON] публічно принижували та видали попередження. Вказує, що доповідні записки спровокували заяви від батьків, діти яких перебували у Центрі, які теж дізнались дану інформацію. Також, вказувала на недостовірність інформації, так як доповідні записки містять неправдиві твердження, в них були використані оціночні принизливі для позивачки формулювання для впливу на внутрішні рішення Центру такі як; «не реагує», «систематично порушує». «створює негативну атмосферу». Щодо моральної шкоди стверджувала, що зазнала тривалих моральних страждань у зв`язку із публічним приниженням на зборах колективу, накладенням дисциплінарного стягнення, недовірою колег та керівництва, емоційним тиском і приниженням її репутації перед дітьми та батьками. Вказувала, що дані обставини викликали у неї безсоння, тиск, тривожність, зниження працездатності і є наслідком протиправних дій відповідача. У зв`язку з чим просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 30.09.2025 року від відповідача директора Центру комплексної реабілітації та надання соціальних послуг для дітей та осіб з інвалідністю [PERSON] надійшли Заперечення на відповідь на відзив. На спростування доводів позивачки щодо факту поширення інформації та приниження її честі та гідності, вказує, що Центр не заперечує, що зміст доповідної записки дійсно був доведений до відома працівників Центру, які були присутні на зборах, однак заперечує, що ця інформація мала на меті приниження честі, гідності та ділової репутації [PERSON] . Так, інформація не виходила за межі Центру, не була доведена а ні до батьків, а ні до широкої громадськості, її обговорення було виключно частиною робочого процесу. Щодо недостовірності та принизливості інформації, Центр заперечує, оскільки вказані позивачем у Відповіді на відзив формулювання відображають оціночні судження, а вони не підлягають спростуванню згідно ЗУ «Про інформацію». Доповідні записки гуртуються на реальних подіях та фактах, зафіксованих у процесі роботи, жодних образливих чи принизливих висловів у документах не міститься. Документи відображають службову оцінку виконання трудових обов`язків, а не особисті характеристики позивача. Щодо моральної шкоди Центр заперечує, оскільки вважає, що його дії були вчинені лише в межах службових обов`язків та з метою захисту інтересів трудового колективу, а не з метою умисного приниження позивача. Сам факт застосування дисциплінарного стягнення або винесення попередження не може автоматично розцінюватись як завдання моральної шкоди, оскільки це є передбачений законом захід трудового впливу. У судовому засіданні 6 лютого 2026р. позивачка [PERSON] вимоги позовної заяви підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві й у Відповіді на відзив на позовну заяву. Представники Центру просили відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у Відзиві на позовну заяву. Відповідачки - директор Центру [PERSON] та завідувачка відділення [PERSON] у судове засідання не з`явилися, подаючи Відзив на позов, просили справу розглядати без їхньої участі. Заслухавши пояснення позивачки та представників Центру, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, зважаючи на таке. Конституцією України в ст. 3 закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до Преамбули Загальної Декларації прав людини визнання гідності, яка властива всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Частиною четвертою статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Нормами статті 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У статті 201 ЦК України зазначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно з статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Статтею 275 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"). Тягар доведеності достовірності інформації, поширеної про іншу особу, лежить на тому, хто поширив таку інформацію, позивач лише доводить сам факт її поширення. При розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження № 12-52гс20). При розгляді даної справи суд керується принципом диспозитивності, відповідно до якого суд не може вийти за межі позовних вимог та НЕ може досліджувати в межах даної справи усі обставини конфлікту між позивачкою та відповідачами, незважаючи на те, що такі обставини повідомлялися позивачкою. Згідно прохальної частини позову позивачка просила визнати недостовірною та такою, що принижує її честь та гідність інформацію, поширену [PERSON] у доповідних записках від 11 вересня 2023р., 20 вересня 2024 року, 15 квітня 2025р. та у спровокованих нею доповідних записках батьків клієнтів Центру. Відтак, розглядаючи дану справу про захист честі, гідності, судом досліджується інформація, поширена у доповідних записках 11 вересня 2023р., 20 вересня 2024 року, 15 квітня 2025р.. При цьому, суд звертає увагу на суб`єкта, хто складав таку доповідну записку, зважаючи на те, що відповідачами у даній справі зазначено Центр, [PERSON] та [PERSON] . Суд також бере до уваги ту обставину, що прохальна частина позовної заяви містить вимогу про визнання недостовірною інформацію, яка поширена у доповідних записках батьків клієнтів Центру. При цьому, жоден із батьків клієнтів Центру не значиться серед кола відповідачів, до яких заявлені позовні вимоги. Заявлення позовних вимог до неналежних відповідачів є самостійною підставою для відмови у позові, про що буде зазначено нижче у рішенні. Так, судом встановлено, що 11 вересня 2023р. інспектор з кадрів [PERSON] звернулася із доповідною запискою на ім`я директора Центру [PERSON], якою довела до відома останньої про відсутність [PERSON] 11 вересня 2023р. на робочому місці в робочий час з 12.30 до 12.51 год. без поважних причин та без попередження. В цей день о 12.45 год. до керівництва Центру звернулася мама дитини з інвалідністю [PERSON] щодо того, що вона дещо із запізненням прийшла на заняття до педагога [PERSON] , але кабінет був зачинений. Після очікування впродовж 10 хвилин мама звернулася за порадою до заступника директора [PERSON] , в результаті, керівником було прийнято рішення направити дитину на заняття до іншого вільного фахівця. Просила прийняти дану інформацію до уваги. На даній доповідній записці міститься рукописний текст «Заступник директора [PERSON] ». 11 вересня 2023р. інспектором з кадрів [PERSON] було складено ще одну доповідну записку на ім`я директора Центру [PERSON], якою вона доводила до відома про відсутність [PERSON] [INFO] на робочому місці в робочий час з 13.30 до 13.51 год. без поважних причин та без попередження. Даною доповідною запискою інспектор з кадрів просила прийняти до уваги, що вказані години в попередній доповідній записці з 12.30 до 12.51 год. та далі по тексту слід вважати помилково вказаними через невиставлений годинник на робочому комп`ютері, що було виявлено пізніше та виправлено. Надаючи оцінку даним доповідним запискам від 11.09.2023, суду належить з`ясувати, чи була поширена інформація у доповідній записці такою, що є недостовірною, чи принижує честь та гідність позивачки, чи заявлені позовні вимоги до особи, яка повинна відповідати за вимогами щодо поширення недостовірної інформації, та чи підлягають захисту права позивачки. З приводу ситуації, зазначеної у доповідних записках від 11 вересня 2023р., у судовому засіданні позивачка [PERSON] пояснила, що в цей час, коли прибула мама дитини [PERSON] , позивачка проводила заняття з іншими дітьми. Тобто, подія візиту [PERSON] мала місце, однак не свідчила про порушення [PERSON] трудового законодавства та відсутність її на робочому місці в робочий час. На підтвердження доводів про те, що вона дійсно в момент прибуття дитини [PERSON] займалася з іншими дітьми, позивачка долучила пояснення, відібрані від батьків дітей [PERSON] , [PERSON] . Ту обставину, що [PERSON] дійсно проводила заняття з іншими дітьми в іншому кабінеті, коли прибула мати з дитиною [PERSON] , представники Центру не спростували. Інформація, зазначена у доповідній записці інспектора з кадрів [PERSON] про відсутність [PERSON] на робочому місці не відповідає дійсності. Втім, в межах заявлених позовних вимог суд звертає увагу на те, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21). Вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (схожий за змістом висновок викладено в пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19). Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц і № 372/51/16-ц). У конкретній справі позивачка заявила позовну вимогу до складу відповідачів, серед яких немає інспектора з кадрів [PERSON] . Заявлення позовної вимоги про захист честі гідності до осіб, які не поширювали інформацію, тобто, до неналежного кола відповідачів, є самостійною підставою для відмови в позові. 20 вересня 2024р. [PERSON] звернулася із доповідною запискою на ім`я директора Центру, якою довела до відома про те, що 19 вересня 2024р. та 20 вересня 2024р. музичний керівник відділення психолого-педагогічного реабілітації [PERSON] під час робочого часу Центру порушила етику поведінки та культуру спілкування з працівниками та керівництвом Центру 19 вересня 2024р. під час обговорення виробничих питань щодо проведення репетиції заходу до фестивалю «Повіримо у себе», не попередивши завчасно про проведення репетиції та перелік учасників репетиції поза межами робочого часу в приміщенні Центру. По завершенню репетиції вхідні двері закривала [PERSON] .. Як наслідок 20 вересня 2024р. о 08.30 годині співробітники Центру не змогли потреба потрапити на робочі місця для виконання своїх обов`язків, у зв`язку з некоректним зачиненням дверей [PERSON] , яка в свою чергу прийшла на роботу о 9:00 год. та повідомила про те, що двері Центру зачиняла одна з мам отримувача послуг. Крім того, [PERSON] дозволила собі підвищення тону на колег з претензію щодо приходу на роботу о 08.30. год. Таку поведінку [PERSON] [PERSON] вважала непрофесійною з порушенням етикету спілкування та режиму роботи, просила вжити необхідних заходів до [PERSON] з метою запобігання виникнення в подальшому подібних ситуацій. На доповідній записці містяться прізвища та підписи осіб, які нібито прибули на роботу о 08.30 год. та не змогли потрапити до Центру, зокрема [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та інші. З приводу ситуації, зазначеної у доповідній записці від 20 вересня 2024р., у судовому засіданні позивачка [PERSON] пояснила, що 19 вересня 2024р. на 17.15 год. до Центру батьки привели дітей. Позивачка займалася з дітьми 1,5-2 години, закінчила заняття, закрила двері та пішла. На наступний день її звинуватили в тому, що вона погано закрила двері. Хоча директор Центру, яка прибула на роботу 20.09.2024, з першого разу відкрила двері. Вважала доводи, викладені у доповідній записці наклепницькими, оскільки у [PERSON] до позивачки упереджене ставлення. Представники Центру з приводу даної доповідної записки від 20 вересня 2024р. у судовому засіданні пояснили, що особи, підписи яких містяться на доповідній записці, прибули на роботу на 8:30 год. Потрапити до будівлі центру не змогли. Телефонували [PERSON] , яка була у дорозі до роботи. З телефонної розмови було чути, що [PERSON] , кричала в трубку особисто директору Центру [PERSON] , що коректно звечора закрила двері та її вини у проблемах з відкриванням замка немає. [PERSON] , поводилася неетично. Надаючи оцінку даній доповідній записці суд виходить з того, що дійсно мали місце ті обставини, що деякі працівники Центру не змогли потрапити до Центру у зв`язку з тим, що не могли безперешкодно відкрити замок. Останньою, хто закривав цей замок, була [PERSON] . Підстав вважати, що поширена у доповідній записці інформація не відповідала дійсності, немає. Саму по собі ту обставину, що дійсно двері спочатку не відкривалися, та були відкриті згодом директором Центру, не спростовувала і сама позивачка. Стиль викладання інформації у доповідній записці, який позивачка вважає таким, що посягає на її честь і гідність, а також зазначення у доповідній записці, що причиною невідкривання дверей є дії [PERSON] , є оціночними судженнями [PERSON] . Інформацію, викладену у доповідній записці від 20.09.2024 р., суд вважає суб`єктивним аналізом роботи одного працівника іншим працівником Центру, способом реалізації права на управління персоналом. Інформація в документах, що відображає суб`єктивний аналіз керівництва щодо ділових якостей або виконання обов`язків працівником, не є недостовірною інформацією, та виключає можливість задоволення позовної вимоги. 15 квітня 2025р. [PERSON] склала доповідну записку на ім`я директора Центру [PERSON] , якою довела до відома останньої про те, що 15 квітня 2025р. під час проведення музичного заняття з дитиною з інвалідністю, зайшовши до кабінету №102 музичного керівника [PERSON] , нею було виявлено факт того, що дитина розмальовує розмальовку, а музичний керівник в цей час займається своїми справами (прикрашає кабінет до Великодня) при завішеній камері відеоспостереження, яка встановлена для організації безпечного перебування відвідувачів та працівників Центру. На зауваження [PERSON] до того, що музичний керівник має займатися з дитиною відповідно до покладених посадових обов`язків та встановленої мети курсу реабілітації, [PERSON] відреагувала агресивно, та вказавши, що вона знає краще чим їй займатися. Почала кричати в присутності дитини, виганяти з кабінету, погрожуючи ще більшим криком та скандалом на весь Центр. Музичний керівник [PERSON] своїми діями порушує правила внутрішнього трудового розпорядку, своєю поведінкою та некоректним спілкуванням із [PERSON] . Також [PERSON] і просить взяти до уваги, що під час щотижневої наради з фахівцями Центру щодо якості та результативності надання реабілітаційних послуг, яка відбувалася 4 квітня 2025р. [PERSON] проігнорувала питання щодо ознайомлення зі справами дітей та встановленої мети курсу дітей, з якими вона працює (проводить музичні заняття), де також наголошувала, що краще знає, що та як її робити. Враховуючи вище зазначене, [PERSON] просила директора Центру вжити відповідних заходів щодо музичного керівника [PERSON] . З приводу ситуації, зазначеної у доповідній записці від 15 квітня 2025р., у судовому засіданні позивачка [PERSON] пояснила, що проводила заняття з дитиною Істоміним. [PERSON] через камери відеоспостереження спостерігала за уроком, увірвалася до кабінету, зробила некоректні зауваження щодо малювання дитиною малюнку під увімкнену музику з мобільного телефону [PERSON] ; висловлювала зауваження з приводу того, що у свій робочий час [PERSON] прикрашає кабінет до Великодніх свят та плакатом завісила камеру відеоспостереження. З приводу даної доповідної записки представники Центру пояснили, що за результатом складання даної доповідної записки позивачку було притягнуто до дисциплінарної відповідальності наказом від 18 квітня 2025р., який оскаржувався [PERSON] в межах іншого судового провадження. Самі по собі ті обставини, що дитина на уроці музикотерапії малювала, була увімкнена музика з мобільного телефону [PERSON] , в цей час [PERSON] прикрашала кабінет під час проведення уроку з Істоміним, сторони не заперечували. Претензії [PERSON] щодо складання такої доповідної записки від 15 квітня 2025р. стосувалися підвищеного тону зі сторони [PERSON] у спілкуванні з позивачкою у присутності дитини Істоміна, упередженого ставлення до позивачки, зазначення у доповідній записці обставин про те, що позивачка не ознайомлювалася з особовими справами дітей та з метою курсу для дитини. У конкретній справі доповідна записка від 15 квітня 2025р. стала підставою для притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності. Разом з тим, у порядку цивільного судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/4403/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі №332/293/17. У конкретній справі доповідна записка від 15 квітня 2024р. не містить завідомо неправдивих даних про факти, а містить лише оцінку діяльності. Відтак, підстав для задоволення позову про захист честі і гідності, у зв`язку із складанням такої доповідної записки, не вбачається. Крім того, доповідна записка стала підставою для процедури дисциплінарного стягнення, а відтак, не може розглядатися як приниження честі та гідності, адже передбачає оцінку в межах оцінки правомірності притягнення до дисциплінарної відповідальності. Суд також звертає увагу на те, що позовні вимоги [PERSON] про захист честі і гідності та відшкодування моральної шкоди заявлялися також до Центру комплексної реабілітації та надання соціальних послуг для дітей та осіб з інвалідністю та директора Центру [PERSON]. Втім, матеріали справи не містять відомостей про те, що дані особи порушували честь та гідність позивачки у доповідних записках, які були предметом дослідження в межах розгляду даної справи. Відтак, у задоволенні позову [PERSON] до даних осіб слід відмовити, у зв`язку з недоведенням факту поширення даними особами інформації у вигляді доповідних записок. Вимоги позивачки про зобов`язання відповідача спростувати недостовірну інформацію шляхом письмового повідомлення колективу Центру про ухвалене судове рішення та вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000 грн. є похідними від вимоги про визнання недостовірною та такою, що принижує честь та гідність і ділову репутацію інформацію, яка поширена у доповідних записках. Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні первісної вимоги позивачки, суд висновує про необхідність відмови у задоволенні похідних позовних вимог позивачки. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати залишаються за позивачкою.

Outcome: dismissed