Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

05.11.2025 року [PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Швець Оксана Петрівна на підставі ордеру серія ВС № 1419341 від 30.09.2025 року звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [INFO] , третя особа Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) та просить суд зняти арешт з нерухомого майна, яке належить [PERSON] . Ухвалою від 10.11.2025 року позовну заяву залишено буз руху та надано позивачу термін для усунення недоліків. 05.12.2025 року позивачем подано заяву про усунення недоліків з долученням позовної заяви з додатками. Так, позичач просить зняти арешт накладений постановою державного виконаця у ВП № 65942773 від 20.09.2021 року на частину нерухомого майна, що належить [PERSON] , а саме: - житлову квартиру [ADDRESS] , - земельну ділянку площею 2,0 га. Кадастровий номер 4623310300:06:000:0240; - господарську комірку пл.8,0 кв.м., реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 1253748846101 в буд. [ADDRESS] . В обґрунтування заяви покликається на те, що земельну ділянку з кадастровим номером 4623310300:06:000:0240 площею 2,0 га він приватизував та зареєстрував за собою право власності, що підтверджується Витягом з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №239331867. Рішенням суду підтвердено, що 04.04.2022 року ним ця земельна ділянка відчужена. 09.09.2020 року він зареєстрував за собою право власності на господарську комірку площею 8,0 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1253748846101 в будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. Придбання цього майна відбулося до укладення шлюбу. В продальшому попереднім договором купівлі-продажу бажав укласти договрі про відчуження такої на користь іншої особи. В судове засідання представник позивача адвокат Швець О.П. не прибула та подала письмове клопотання про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позовну заяву у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не прибула,хоча належним чином повідомлялася про день та час розгляду справи, рекомендоване поштове повідомлення повернулося на адресу суду з відміткою про отримання повістки. Представник третьої особи Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) в судове засідання не прибув, не повідомив про причину, був належним чином повідомлений, письмових пояснень суду не надав, а тому суд вважає, що подальши розгляд справи слід проводити у їх відсутності. З`ясувавши обставини справи, дослідивши зібрані в справі докази суд вважає, що позовна заява підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Так, згідно витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №239331867 [PERSON] володіє на праві власності земельною ділянкою з кадастровим номером 4623310300:06:000:0240 площею 2,0 га. на території Бібрської міської ради Перемишлянського району Львіської області. Зазначену ділянку набув позивач набув на підставі наказу Головного управління Держагеокадастру у Львівській області від 05.10.2020 року №13-10193/16-20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» (арк.спр ..). У відповідоності до п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. Так, заочним рішенням від 24.04.2023 року Перемишлянського районного суду Львівської області в цивільній справі №449/401/22 позовні вимоги задоволено та визнано право власності в порядку спадкування на земельну ділянку з кадастровим номером 4623310300:06:000:0240 площею 2,0 га. за законним спадкоємцем покійного [PERSON] [PERSON] . Рішення суду не оскаржено та набуло законної сили. Як встановлно судом, правовстановлюючі документи на власність на земельну ділянку знаходяться у [PERSON] , оскільки такий не може реалізувати право державної реєстрації. Підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку є рішення суду, що набуло законної сили. Згідно витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1253748846101 [PERSON] володіє на праві власності господарською коміркою площею 8,0 кв.м. в будинку [ADDRESS] . Зазначене майно [PERSON] отримав на підставі договору купівлі-продажу від 08.09.2020 року. Судом також встановлено, що на праві власності в позивача [PERSON] є також: кв. [ADDRESS] загальною площею 21,6 кв.м., загальна вартість майна 357700 гривень, яка придбана на підставі договору купівлі-продажу квартири 11.10.2019 року, посвідченого Гірник І.А., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу. Також на праві власності у [PERSON] перебуває кв. [ADDRESS] загальною площею 41,1 кв.м., яка придбана на підставі договору дарування, Р. № 10. 03.01.2008, посвідченого Луньом А.В., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу. Згідно постанови від 02.07.2021 року державного виконавця Шевченківського ВДВС у м.Львові у ВП 65942773 відкрито виконавче провадження з виконання рішення у справі №464/7437/20 Шевченківського районного суду м.Львова про стягнення з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] [INFO] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/2 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду, а саме з 23.12.2020 до досягнення дітьми повноліття. Постановою від 20.09.2021 року державного виконавця Шевченківського ВДВС у м.Львові у ВП 65942773 накладено арешт на все майно що належить боржнику [PERSON] у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/ основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 54331 грн. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (Постанова № 5) від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцем знаходження цього майна або основної його частини. За приписами ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час проведення окремих процесуальних дій, розгляду та вирішення справи. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Частиною 2 цього Закону передбачено, що арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Отже, вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року. Згідно із ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року по справі № 817/928/17. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Отже, судом встановлено, що на виконання рішення у справі №464/7437/20 Шевченківського районного суду м.Львова про стягнення з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] [INFO] аліменти на утримання дітей державним виконавцем накладено арешт на все майно боржника: чотири об`єкти нерухомості, вартість яких значно перевищує заборгованість зі сплати аліментів. Відповідно до ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 391 ЦК України визначає, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності зі ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7. та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Отже, накладений арешт на власне майно боржинка, а саме: : кв. [ADDRESS] загальною площею 21,6 кв.м. та кв. [ADDRESS] ,загальною площею 41,1 кв.м. забезпечуючи право стягувача на виконання судового рішення. З урахуванням наведеного, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Outcome: partial