Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

06.06.2025 позивачка [PERSON] подала до суду позовну заяву до [PERSON] , в якій просить визначити місце проживання дитини: [PERSON] , [INFO] разом із нею за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своєї заяви посилається на те, що вона знаходилась з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25.02.2025. Вказує, що від даного шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , який після розлучення залишився проживати разом з матір`ю, позивачкою у справі. Відповідач надав нотаріальну згоду щодо еміграції та постійного місця проживання дитини до Канади разом із позивачкою. На даний момент є необхідність виготовлення ряду необхідних документів пов`язаних із навчанням сина у закладі освіти та для продовження термінів легального проживання на території Канади, а також підтвердження законного перебування неповнолітнього сина за межами України. Просили позов задовольнити. Ухвалою суду від 12.06.2025 відкрито провадження в справі, визначено, що розгляд справи проводитиметься за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 02.07.2025 року витребувано у Сихівській районній адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування письмовий висновок щодо розвязання спору. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 26.08.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, не заперечила заочному розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, причин своєї неявки не повідомив та не подав до суду відзив на позовну заяву. Враховуючи неявку відповідача в судове засідання та відсутність заперечень позивача та його представника щодо проведення заочного розгляду справи, суд, у відповідності до вимог ч.4 ст.223, ст.280 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, подали до суду клопотання у якому вказали на неможливість надання висновку, оскільки дитина проживає у Канаді, просили виключити їх з числа третіх осіб. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом, на підставі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.08.2011 встановлено, що син сторін [PERSON] народився [INFO] і його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25.02.2025 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Згідно нотаріально завіреної заяви [PERSON] від 19.04.2023 року він надав згоду на еміграцію та постійне місце проживання до Канади його сина [PERSON] . Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У статті 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як вбачається із долучених до матеріалів справи позивачем доказів, дитина сторін [PERSON] [INFO] проживає на даний час із матірю [PERSON] у Канаді. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 351/611/21 (провадження № 61-990св23) вказано, що «у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] і на час розгляду справи судом йому виповнилося 14 років. Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства він може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності (користуванні) житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, суд вважає, що підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 14 років, відсутні, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визначення місця проживання дитини з нею, необхідно відмовити.

Outcome: dismissed