Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] , мотивуючи тим, що з 10 вересня 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 грудня 2013 року шлюб сторін розірвано. Під час шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . На той час як народився син [PERSON] , сторони перестали жити разом та фактично припинили будь-які відносини. Останній раз відповідач бачив сина у 2013 році, коли синові було кілька місяців. Син [PERSON] все своє життя проживає разом з матір`ю, а з однорічного віку і з її новим чоловіком. У [PERSON] народидись єдиноутробні сестра та брат. Саме матір, її чоловік, сестра та брат є сім`єю [PERSON] . Він вважає і називає чоловіка позивачки татом. Син [PERSON] , якому майже 13 років, зі своїм рідним батьком не знайомий. Він навіть не знає, що його татом є не чоловік позивачки, а інший чоловік. Протягом всього життя сина володимира відповідач не брав та не бере участі у вихованні та утриманні сина. Його утриманням та вихованням займається матір та її чоловік. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 2013 року вирішено стягувати аліменти з відповідача на утримання сина [PERSON] . Від моменту ухвалення вказаного рішення відповідач не сплачував аліменти і не надавав жодної матеріальної допомоги на утримання сина. Всі питання щодо виховання сина вирішуються позивачкою без участі відповідача. Відповідач ухиляється від виконання будь-яких батьківських обов`язків щодо сина [PERSON] , не приймав та не приймає жодної участі у житті дитини, не спілкується з сином, не бачив його більше 12 років, не займається вихованням та утриманням дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя. Просить позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала з мотивів наведених у ньому. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради у судовому засіданні вказала, що позбавлення відповідача батківських прав є недоцільним, про що зазначено у висновку Органу опіки та піклування. Відповідач подав суду заяву про розгляд справи без його участі за наявними у справі матеріалами, не заперечив щодо задоволення позовних вимог (а.с.32). Також відповідач подав заяву про визнання позову в повному обсязі, не заперечив щодо позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] (а.с.31). Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. В шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 січня 2013 року з відповідача присуджено стягувати аліменти в користь позивачки на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 від всіх видів доходів щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.9-11). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2013 року розірвано шлюб сторін (а.с.8). 24.02.2016 року зареєстровано шлюб позивачки з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.12). Син сторін [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою проживання позивачки: [ADDRESS] , що підтверджується наданими позивачкою копіями довідок (а.с.15, 16). Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.12.2017 позивачка є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі - Закон). Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону). Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини як особистості. Батьки мають рівні права та обов`язки щодо освіти і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» закріплює, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, провадження № 61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, провадження № 61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, провадження № 61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, провадження № 61-5203св23). Згідно висновку Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 28 листопада 2025 року виконавчий комітет вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] . Вказаний висновок є необґрунтованим щодо недоцільності позбавлення батьківських прав відповідача. У висновку зазначено, що відповідач стверджує, що не спілкувався із сином, ніколи не брав участі у його вихованні та утриманні. А тому, відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Відповідач свідомо самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина, який залишився проживати з матір`ю. В даній справі чітко вбачається, що відповідач свідомо зробив свій вибір та покинув дитину, не бажає його виховувати та брати участь у його житті. Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23. У пукнтах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (MAMCHUR v. UKRAINE), заява № 10383/09, пункт 100, ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (SAVINY V. UKRAINE), заява № 39948/06, пункт 51). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Водночас, якщо досить тривала бездіяльність батька (у справі, що переглядав ЄСПЛ - понад 7 років) призвела до розриву зв`язків між ним та його сином і, таким чином, сприяла позбавлення його батьківських прав, то ЄСПЛ погоджується з рішеннями національних судів про обґрунтованість застосування крайньої міри втручання у право батька на повагу до сімейного життя та превалювання інтересів дитини над інтересами батька (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Лапін проти Росії» (ILYA LYAPIN v.RUSSIA), заява № 70879/11, пункт 54). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, враховуючи, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки щодо сина, свідомо нехтує ними, не бере належної участі у його вихованні, не забезпечує необхідного утримання та медичного догляду, і така поведінка має постійний характер, суд приходить до висновку про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 19, 164, 165 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved