Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до Сарненського районного суду з позовом в якому просить встановити порядок користування садибним (індивідуальним) житловим будинком [ADDRESS] , загальною площею 49,9 кв.м., житловою площею 18,4 кв.м., виділивши в будинку у користування [PERSON] кімнату 1-3, [PERSON] кімнату 1-4, приміщення: коридор 1-1, кухня 1-2, санвузол 1-5 залишити у спільному користуванні сторін. В обґрунтування позову зазначає, що сторони мають на праві спільної сумісної власності по 1/2 житлового будинку [ADDRESS] . Згідно висновку експерта немає технічної можливості поділити спірний житловий будинок в зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом. В судове засідання позивач подав письмову заяву, в якій позов підтримав, просив слухати справу у відсутність позивача. Представник позивачки подала до суду заяви з проханням слухати справу у їх відсутність, позов визнають. Згідно ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суді дійшов висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, сумнівів в достовірності викладених обставин та добровільності їх визнання у суду не виникає, суд вважає за можливе ухвалити рішення в підготовчому засіданні про задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом Відповідно до рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24.09.2025 року у справі №572/3973/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину нерухомого майна визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину садибного (індивідуального) житлового будинку [ADDRESS] (загальною площею 49,9 м2, житловою площею 18,4 м2). Вказаним рішенням встановлено, що відповідно до копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 червня 2018 року за №128833976 - за [PERSON] на праві приватної власності зареєстровано житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1584874956254, загальною площею 49,9 кв.м., розташований за адресою : [ADDRESS] (підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, з відкриттям розділу). Таким чином встановлено, що сторони є власниками по 1/2 частини спірного житлового будинку. Відповідно до висновку експерта №241129/1-ФМ від 21 січня 2025 року судової будівельно-технічної експертизи технічної можливості поділу садибного (індивідуального) житлового будинку [ADDRESS] немає. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (частина перша статті 358 ЦК України). Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів; (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. З огляду на викладене вище позов слід задовольнити. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені судові витрати, що полягають у сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved