Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовано тим, що у зв`язку із проходженням служби, на підставі списку розподілу кімнати в гуртожитку по [ADDRESS] , який затверджений начальником Вінницького гарнізону в 2016 році, старший солдат [PERSON] та її доньки [PERSON] та [PERSON] були забезпечені кімнатою [ADDRESS] за вищевказаною адресою. 12 грудня 2016 року [PERSON] підписала зобов`язання про те, що зобов`язується звільнити надану військовою частиною службову жилу площу у разі переводу по службі в іншу військову частину, звільнення з військової служби без права на пенсію, після закінчення строку контракту і його не продовження або достроковим розірванням, за власним бажанням, за службовою невідповідністю, а також з отриманням іншого жилого приміщення для постійного (тимчасового) проживання та в інших випадках визначених законодавством. 07.06.2020 старшого солдата [PERSON] звільнено у зв`язку із закінченням строку контракту, виключено із списків особового складу частини, всіх видів грошового забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до [INFO] . Квартирно-експлуатаційним відділом 17.12.2024 за вих.№573/3371 направлено [PERSON] лист щодо виселення та зняття з зареєстрованого місця проживання. А 12.03.2025 такий лист направлено повторно. Обидва листи повернулись з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Позивач вказує, що службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Тому позивач звернувся до суду із цим позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі, постановлено розмістити оголошення про повідомлення відповідача на офіційному веб-порталі судової влади України. Також, цією ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві. Щодо проведення заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачі у судове засідання не з`явились. Були повідомлені про день та час слухання справи належним чином, про причини неявки суд не повідомили, відзив не надали. Відповідно до положення ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вимог статей 223, 280 ЦПК України суд ухвалив без винесення окремого процесуального документа провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниця є квартирно-експлуатаційним органом Міністерства оборони України, діяльність якого регулюється Положенням про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 року №447 та Положенням про квартирно-експлуатаційний відділ м. Вінниця, затверджений наказом начальника Одеського квартирно-експлуатаційного управління від 06.08.2024 року №268. Відповідно до абз.3 пункту 1.1. Положення, КЕВ створений з метою організації виконання завдань квартирно-експлуатаційного забезпечення військових частин, закладів, установ та організацій (далі військових частин) Міністерства оборони України та Збройних Сил України дислокованих у гарнізонах Вінницької області у мирний час та на особливий період. Відповідно до п.3 Положення, завданням КЕВ м. Вінниця є організація ведення обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов та забезпечення їх житловими приміщеннями, виплати компенсації за належне для отримання житлові приміщення, контроль за правомірністю використання житлового фонду Міністерства оборони України у гарнізонах Збройних Сил України в зоні відповідальності. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.04.2025 року №423451089, об`єкт житлової нерухомості, а саме будівля гуртожитку літ «А» за адресою [ADDRESS] належить Міністерству оборони України на праві власності (номер відомостей про речове право №43456092). Відповідно до довідки від 11.10.2016, що видана ВЧ [NUMBER] Міністерства Оборони України старший солдат [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] . Відповідно до довідки №350/154/1/1024, що видана ВЧ [NUMBER] Міністерства Оборони України на утриманні старшого солдата [PERSON] знаходиться сім`я у складі: донька - [PERSON] та донька - [PERSON] Відповідно до рапорту від 10.10.2016 відповідач [PERSON] просить Командира військової частини [NUMBER] надати жилу площу в гуртожитку в [ADDRESS] на сім`ю з трьох осіб: старший солдат [PERSON] , донька [PERSON] , донька [PERSON] . На підставі списку розподілу кімнати в гуртожитку по [ADDRESS] який затверджений начальником Вінницького гарнізону в 2016 році, старший солдат [PERSON] , донька [PERSON] та донька - [PERSON] були забезпечені кімнатою [ADDRESS] за вищевказаною адресою. У заяві від 22.11.2016 [PERSON] повідомила, що не має претензій до військової житлової комісії щодо розміру кімнати в гуртожитку, яка їй надається за адресою: [ADDRESS] . Згідно із довідкою №573/109 від 20.11.2024, що видана ВЧ [NUMBER] Міністерства Оборони України, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] з 21.12.2016 по теперішній час. [PERSON] 12 грудня 2016 року підписала зобов`язання, згідно з яким зобов`язується звільнити надану військовою частиною службову жилу площу за адресою: [ADDRESS] в разі переводу по службі в іншу військову частину, звільнення з військової служби без права на пенсію, після закінчення строку контракту і його не продовження або достроковим розірванням, за власним бажанням, за службовою невідповідністю, а також з отриманням іншого жилого приміщення для постійного (тимчасового) проживання та в інших випадках визначених законодавством. Військова частина [NUMBER] надала відповідь №731/135/1/5039/пс від 05.11.2024 на запит КЕВ м. Вінниці ЗСУ №573/1678 від 30.10.2024 про те, що [PERSON] проходила військову службу за контрактом у ВЧ [NUMBER] у період з 29.09.2017 (наказ командира ВЧ [NUMBER] від 29.09.2017) по 30.06.2020 (наказ командира ВЧ [NUMBER] від 27.07.2020 №133). До відповіді додано витяг з наказу №133 від 27.06.2020. Відповідно до наказу №133 від 27.06.2020, виданого командиром військової частини [NUMBER] , [PERSON] , яка звільнена наказом командира ВЧ [NUMBER] від 16.06.2020 №31-РС з військової служби у запас, у зв`язку із закінченням строку контракту, надано чотириденний строк для здачі справ та посади. Також цим наказом встановлено з 30.06.2020 виключити її зі списків особового складу частини, всіх видів грошового забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до [INFO] . Квартирно-експлуатаційний відділ 17.12.2024 за вих. №573/3371 направило [PERSON] лист щодо виселення та зняття з зареєстрованого місця проживання, що підтверджується поштовим відправленням №2101522768314 від 18.12.2024. Однак 28.12.2024 відправлення №2101522768314 повернулось до КЕВ м. Вінниця у зв`язку із закінченням терміну зберігання. КЕВ м. Вінниця 12.03.2025 повторно направило лист від 12.03.2025 за вих. №573/763 щодо виселення та зняття з зареєстрованого місця проживання (поштове відправлення №2100700046054). Однак 26.03.2025 відправлення повернулось до КЕВ м. Вінниця у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Відповідно до акту про непроживання особи за місцем реєстрації 25.06.2025 складено акт про те, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , але фактично не проживає, починаючи з травня 2022 року по теперішній час. Виконавчий комітет Вінницької міської ради надав висновок №01/00/011/44335 від 15.07.2025 про недоцільність зняття з реєстрації дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до листа №19/75411-25-Вих від 19.09.2025 Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України повідомляє, що у базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» інформації щодо перетину кордону [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не виявлено. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх ав`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», заява № 30856/03, § 40). Відповідно до частини першої статті 31 ЖК України) громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством України), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. У частині першій статті 58 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно зі статтею 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Можливість отримання особою службового житла прямо пов`язана з її перебуванням у трудових відносинах із підприємством, установою, організацією та наявною у зв`язку з цим потребою проживання за місцем роботи або поблизу нього ч. 1 ст. 118 Житлового Кодексу України. Відповідно до ст. 121 Житлового Кодексу України встановлено, що порядок надання службових жилих приміщень установлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншого громадського об`єднання. Відповідно до п.7 Постанови КМУ від 03.08.2006 року №1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» (надалі Порядок), військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності в них житла для постійного проживання в населених пунктах за місцем проходження військової служби та/або в безпосередній близькості від місця проходження військової служби, що дає змогу щодня своєчасно прибувати до місця проходження військової служби (перелік таких населених пунктів для військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначається Міноборони, МВС, МОН, СБУ, розвідувальними органами, Адміністрацією Держспецзв`язку, ДКА та Управлінням державної охорони), забезпечуються службовими житловими приміщеннями. Відповідно до п. 14 Порядку службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні. Відповідно до п.19. Військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення в разі переміщення по службі, пов`язаного з переїздом до іншого населеного пункту, звільнення з військової служби, одержання або придбання житла для постійного проживання, якщо інше не передбачено законодавством. Військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу, та члени їх сімей зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення у двотижневий строк з дня виключення зазначених військовослужбовців із списків особового складу військової частини. Статус [PERSON] як військовослужбовця дозволив її сім`ї відповідно до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» отримати право користування службовим житловим приміщенням. Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. За змістом статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Право користування службовим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи. Отже, оскільки відповідач вселилися у кімнату гуртожитку як старший солдат військовослужбовець Збройних Сил України, яка самостійно виховує двох малолітніх дітей, проживала та зареєстрована там, не мала іншого житла на момент подання позову про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є підстави стверджувати, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. Посилання позивача на той факт, що згідно із п. 19 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» передбачає, що військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення в разі звільнення з військової служби не може бути беззаперечним аргументом на користь припинення права на повагу до житла відповідача та її дітей у формі такого втручання держави як визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, з кімнати, де [PERSON] проживає з її доньками. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 154/127/21 (провадження № 61-9859св21). Суд звертає увагу на те, що у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили (частина сьома статті 10 ЦПК України), а у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (частина восьма статті 10 ЦПК України). З огляду на викладене, справа повинна бути проаналізована згідно з положеннями ЖК України, Конвенції та відповідної практики ЄСПЛ. Як зазначає ЄСПЛ втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому, суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з кімнати у гуртожитку, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві. У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 569/5435/16-ц (провадження № 61-13080св21) вказано, що правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності згідно з відповідними принципами статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Таким чином, потрібно встановити, чи вважатиметься визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною кімнатою, втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вважає, що вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, § 41). Отже, з`ясуванню підлягає, наскільки чітким і прогнозованим є чинне законодавство України щодо визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, колишньої дружини військовослужбовця з квартири, що є службовим житлом, в якій вона проживає разом із синами, за відсутності у них іншого житла та без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Стаття 125 ЖК України визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними (абзац сьомий статті 125 ЖК України). Оскільки «функція пояснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам» (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, § 43), Верховний Суд тлумачить положення абзацу сьомого статті 125 ЖК України як таке, що гарантує неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення одиноких осіб, які проживають разом з їхніми малолітніми дітьми та не мають іншого житла. За таких обставин суд вважає, що навіть якщо припустити, що позивач діє з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, які згідно з абзацом третім частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, а відповідачка втратила право на користування службовим приміщенням у зв`язку з звільненням з військової служби, то пропорційність цій меті виселення відповідачки, наявність в якої іншого житла суд не встановив, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані сумніви. Зазначений висновок відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 154/127/21 (провадження № 61-9859св21), у якій спірні правовідносини є подібними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зроблено висновок, що «виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції». Суд установив, що спірне житлове приміщення є службовим та було надано відповідачці, яка самостійно виховує двох малолітніх дітей, у зв`язку з проходженням нею військової служби, а також у ньому були зареєстровані та проживали члени її сім`ї, у тому числі неповнолітні діти. Так, припинення службових правовідносин із відповідачем саме по собі не є безумовною підставою для визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, без встановлення наслідків такого втручання для реалізації їх житлових прав. Суд звертає увагу, що відповідно до положень житлового законодавства та практики Верховного Суду, при вирішенні спорів щодо виселення або визнання особи такою, що втратила право користування житлом, суд зобов`язаний з`ясувати не лише формальні підстави припинення права користування, а й дотримання принципу пропорційності втручання у право на житло. Особливої уваги при цьому потребують справи, у яких відповідачами є неповнолітні діти, оскільки держава зобов`язана забезпечувати пріоритет найкращих інтересів дитини. Як встановлено з матеріалів справи, позивач посилається на факт непроживання відповідачів у спірному житловому приміщенні та їх виїзд за межі України. Водночас суд зазначає, що сам по собі факт непроживання або тимчасового перебування за кордоном не свідчить про втрату особою житлового зв`язку з відповідним приміщенням та не підтверджує наявність у неї іншого житла для постійного проживання. Позивач не надав суду належні та допустимі докази на підтвердження, що відповідачі, а особливо неповнолітні діти, забезпечені іншим житлом, яке є придатним для постійного проживання, або мають реальну можливість реалізувати своє право на житло в інший спосіб. За таких обставин суд вважає недоведеним той факт, що задоволення позовних вимог не призведе до порушення конституційного права дітей на житло. Суд також враховує висновок служби у справах дітей, яким зазначено про недоцільність виселення неповнолітніх відповідачів зі спірного житлового приміщення. Хоча такий висновок не є обов`язковим для суду, він підлягає обов`язковій оцінці у сукупності з іншими доказами, з огляду на спеціальний обов`язок держави щодо захисту прав та інтересів дітей. Крім того, суд враховує пояснення представника служби у справах дітей, надані під час судового засідання, відповідно до яких виїзд відповідачки разом з неповнолітніми дітьми за межі України мав вимушений та тимчасовий характер і був зумовлений збройною агресією проти України та необхідністю забезпечення безпеки дітей. Представник служби у справах дітей також зазначила, що службою було здійснено телефонний зв`язок із відповідачкою, яка пояснила, що виїзд за кордон є вимушеним заходом, спрямованим виключно на захист життя та здоров`я дітей, а після стабілізації безпекової ситуації вона має намір повернутися до України та проживати саме у спірному житловому приміщенні. Суд бере до уваги зазначені пояснення як такі, що узгоджуються з загальновідомими обставинами воєнного стану в Україні та не спростовані належними і допустимими доказами з боку позивача. Сам факт тимчасового перебування відповідачів за межами України в умовах воєнного стану не може розцінюватися як добровільна відмова від користування житлом або як безумовна підстава для втрати права користування ним, зокрема коли мова йде про неповнолітніх дітей. Одночасно суд зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності у відповідачів іншого житла, придатного для постійного проживання, а також доказів того, що відповідач та її діти мають інше місце, до якого вони можуть повернутися після припинення обставин, що зумовили їх тимчасовий виїзд. За таких обставин суд доходить висновку, що відсутність відповідачів у спірному житловому приміщенні є вимушеною та тимчасовою, а не такою, що свідчить про втрату житлового зв`язку з ним. Крім цього, у розумінні статті 125 ЖК України відповідач вважається одинокою особою, яка на час звернення з позовом зареєстрована у спірному житлі з неповнолітніми доньками, не може підлягати виселенню зі службового житла без надання їй іншого житлового приміщення. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позивач не довів наявності достатніх та переконливих підстав для втручання у право неповнолітніх відповідачів на користування житловим приміщенням. За відсутності встановлених обставин, які б свідчили про забезпечення дітей іншим житлом або відсутність негативних наслідків для їх житлових прав, задоволення позову призвело б до непропорційного обмеження їх прав та законних інтересів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, та, як наслідок, для їх виселення. Тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed