Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

До Заліщицького районного суду Тернопільської області надійшла заява [PERSON] , заінтересована особа Заліщицька міська рада про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Заявник посилається на те, що він є власником будинку [ADDRESS] , на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого Заліщицькою державною нотаріальною конторою 23.11.1971 за Р№1944 і акта введення в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку від 24.11.2000, затвердженого розпорядженням голови РДА від 24.11.2000 за № 349 та записаного в Ркн № 19 Р№2982. Заявник зазначає, що даним будинком володіє та користується з 23.11.1971 року по сьогоднішній день. Однак не може розпоряджатися будинком (здати в оренду, продати, подарувати, скласти заповіт), оскільки в договорі про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого Заліщицькою державною нотаріальною конторою 23.11.1971 за Р№1944 та акті введення в експлуатацію закінченого будівництва житлового будинку від 24.11.2000 за № 349, записаному в Ркн № 19 Р№ 2982, на підставі якого він став власником будинку [ADDRESS] , помилково зазначено його по батькові а саме: записано [PERSON] замість вірного [PERSON] . Ухвалою судді Заліщицького районного суду Тернопільської області від 19.12.2025 року відкрито провадження у даній цивільній справі та визначено проводити розгляд справи у порядку окремого провадження. Заявник в судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій просить справу розглядати за його відсутності та задовольнити заявлені вимоги. Заінтересована особа Заліщицька міська рада Чортківського району Тернопільської області не делегувала свого представника в судове засідання, подала пояснення, в якому просить розгляд справи проводити у її відсутності та не вбачає підстав щодо не встановлення факту належності правовстановлюючого документу. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, враховуючи заяви сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що подана заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Заліщицьким РВ УМВС України в Тернопільській області 16.12.1997 року, заявник записаний як [PERSON] . Договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідчений Заліщицькою державною нотаріальною конторою від 23.11.1971 року за № 1944, виданий на ім`я [PERSON] . Згідно акта державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального житлового будинку і господарських будівель від 24.11.2000 року забудовником будинку [ADDRESS] , зазначено [PERSON] . Відповідно до довідки, виданої КП «Заліщицьке міське комунальне підприємство» від 04.12.2025 року нерухоме майно (житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами) в [ADDRESS] в КП «Заліщицьке міське комунальне підприємство» станом на 31.12.2012 року зареєстровано за [PERSON] . Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно М.Триюда № 82256871 від 08.12.2025 року заявнику відмовлено у проведення реєстраційних дій у зв`язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша). Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення (перше речення пункту 1). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21. Наведене свідчить про те, що у разі коли установи, які видали правовстановлюючі документи, не можуть виправити допущені в них помилки, особи мають право звернутись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа відповідно положень вищезазначеної норми. При розгляді цих справ суд встановлює саме належність особі документа, а не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах. Згідно з копією договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого Заліщицькою державною нотаріальною конторою 23.11.1971 за реєстраційним №1944 та копією акта введення в експлуатацію закінченого будівництва житлового будинку від 24.11.2000 за № 349, записаного в Ркн № 19 Р№ 2982, такі видані на ім`я « [PERSON] ». Внаслідок помилкового написання по батькові у договорі та акті заявник не має можливості реалізувати майнові права на нерухоме майно та позбавлений можливості розпоряджатися ним на власний розсуд, у зв`язку з чим він звернувся до суду для встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Згідно з пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаним у свідоцтві про народження або в паспорті, в тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Згідно листа Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Предметом розгляду вказаної заяви є встановлення факту належності документа. Приписами статей 80 та 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи встановлені судом та наведені вище обставини, які були підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що заявник довів факт належності [PERSON] договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого Заліщицькою державною нотаріальною конторою від 23.11.1971 за Р№1944 та акта введення в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку від 24.11.2000 за № 349, записаного в Ркн № 19 Р№ 2982, в яких помилково зазначено його по батькові як « [PERSON] ». Доказів, які б спростовували вищевикладене суду не надано. За таких обставин, суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved