Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] у січні 2022 року звернулась до Тисменецького районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою Тисменецького районного суду Івано-Франківської області від 02.03.2022 року передано справу за підсудністю до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.04.2022 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі. Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.10.2007 року позивач [PERSON] зареєструвала шлюб з відповідачем у Радчанській сільській раді Тисменецького району Івано-Франківської області, про що складено актовий запис №25. В шлюбі у сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що подальше перебування в шлюбі з відповідачем неможливе, оскільки сторони люди різних характерів і протилежних поглядів на життя, через що у позивача та відповідача постійно виникають різні спори, сварки та непорозуміння. Через це, сторони втратили повагу та любов один до одного, припинили подружні відносини та не підтримують їх протягом півтори року, а шлюб носить формальний характер. За наведених обставин просить шлюб розірвати, а дітей: дочку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з матір?ю. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07.06.2022 року на підставі клопотання відповідача, який мобілізований провадження у справі зупинено до закінчення введеного в Україні правового режиму воєнного стану. 14.01.2026 року від позивача надійшла заява про поновлення провадження у цивільній справі, оскільки обставини, які стали підставою для провадження у справі, фактично відпали, так як відповідач не перебуває в зоні бойових дій та не несе військову службу в умовах, що унеможливлює його участь у судовому розгляді. Ухвалою суду від 23.01.2026 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання. Позивач у судове засідання не з`явилась, однак у прохальній частині позовної заяви клопотала про розгляд справи за її відсутності, не заперечила щодо заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про час і дату судового засідання, доказів щодо продовження ним військової служби не надав, хоча телефонограмою щодо визначеної дати судового засідання і права щодо надання таких доказів, відповідач повідомлявся. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 27 жовтня 2007 року, сторони зареєстрували шлюб 27 жовтня 2007 року у Радчанській сільській раді Тисменецького району Івано-Франківської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №25. За час подружнього життя у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Позивач підтвердила поданою заявою, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, сторони миритись не бажають, шлюб їх існує формально, а тому зберігати його не доцільно, іншого матеріали справи не містять. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати. Щодо вимоги позивача про залишення дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , після розірвання шлюбу на проживання з матір`ю, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Оскільки [PERSON] , [INFO] на даний час виповнилось 14 років, то вона вправі самостійно визначати своє місце проживання, тому вимога в цій частині до задоволення не підлягає, а [PERSON] , [INFO] , слід залишити на проживанні разом із матір`ю - [PERSON] . З огляду на вище викладене вказана позовна вимога підлягає до часткового задоволення. Відповідно до частини п`ятої статті 268 Цивільного процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112, 160 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial