Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

17.06.2025 представник позивача Романенко М.Е. через систему «Електронний суд» звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва в інтересах ТОВ «ВІН ФІНАНС» з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 28 309, 13 грн. Обґрунтування заявлених позовних вимог. 23.08.2018 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] у формі електронного документу укладено договір про надання фінансового кредиту № 279464. Відповідно до індивідуальної частини договору № 279464 про надання фінансового кредиту, ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» надало відповідачу кредит у сумі 4200 грн на умовах строковості та платності, а відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики та сплати відсотків, штрафів та пені, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «ВІН ФІНАНС». 12.04.2018 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» укладено договір факторингу № 1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами. Відповідно до п.2.2 договір факторингу № 1 від 12.04.2018 - окрім іншого зазначено: у випадку укладення сторонами більш ніж одного реєстру прав вимоги - кожен наступний реєстр прав вимоги є самостійним додатком та не замінює попередній. 27.12.2018 укладено додаткову угоду №10 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги №11 від 27.12.2018 про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників, в тому числі до [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту № 279464 від 23.08.2018 перейшло до нового кредитора - ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ». Відповідно до розрахунку заборгованості, що був складений на дату укладення договору відступлення права вимоги № 1 від 12.04.2018, загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором складала 18 834 грн, а саме: сума основного боргу - 4200 грн, борг за процентами - 2268 грн, за пенею та штрафами - 12 366 грн. 25.07.2024 відповідно протоколу загальних зборів № 1706 ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» перейменовано на ТОВ «ВІН ФІНАНС». Наказом № 55-к від 25.07.2024 на виконання протоколу загальних зборів № 1706 Документ сформований в системі «Електронний суд» 30.05.2025 2 внесено зміни про перейменування до облікових та інших документів товариства. З врахуванням виконаного позивачем розрахунку втрат, заборгованість відповідача за кредитним договором № 279464 від 23.08.2018 станом на день звернення до суду становить 28 309, 13 грн. До попереднього боргу позивач додав суму збитків з урахуванням 3% річних - 1 696, 61 грн, та суму інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань - 7778, 52 грн. Щодо строків позовної давності, представник позивача в позовній заяві зазначив, що враховуючи практику застосування норм права Верховним судом, в силу приписів, зокрема ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», строк на звернення до суду із позовною заявою, який настав під час дії обмежень карантинного характеру, має бути продовженим, а отже заява про застосування строків позовної давності має бути визнаною як передчасна та в її задоволенні має бути відмовлено. Крім цього, до об`єктивних причин звернення до суду із захистом своїх прав та інтересів, позивачем виокремлюється також введення воєнного стану на території країни. Процесуальні дії та рішення у справі. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 23.06.2025 справу передано за підсудністю до Володимирського міського суду Волинської області. Ухвалою Володимирського міського суду Волинської області від 19.08.2025 відкрито провадження у справі, розгляд її постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін в судове засідання, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи. 10.09.2025 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого сторона відповідача просила відмовити у задоволенні позову. Представник позивача у судове засідання не з`явився. В позові зазначив про розгляд справи без участі представника позивача, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в позові з підстав, викладених у відзиві, 06.11.2025 подала до суду заяву про подальший розгляд справи без участі відповідача та його представника. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису при ухваленні рішення не здійснювалось. Позиція відповідача за відзивом на позовну заяву. Відповідач [PERSON] через свого представника [PERSON] надав до Володимирського міського суду Волинської області відзив на позовну заяву ТОВ «ВІН ФІНАНС» про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому заперечив проти позову та вважає його необґрунтованим і недоведеним. Так, представник відповідача категорично заперечує належне доведення факту видачі кредиту та виникнення заборгованості. Вказав, що позивачем не надано жодного первинного бухгалтерського документу, який би підтверджував, що кошти в розмірі 4200 грн були перераховані відповідачу і отримані ним; надання коштів у кредит має підтверджуватися первинними документами, які відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Єдиний наданий позивачем документ - це лист ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 10.02.2025 про успішне перерахування коштів, на думку сторони відповідача є неналежним доказом, оскільки не підтверджує наявність та розмір заборгованості та не є первинним документом, оформленим за вимогами ст. 9 Закону. Виписка з особового рахунку відповідача, яка є підтвердженням виконаних операцій , не надана. Саме по собі укладання договору № 279464 від 23.08.2018 не свідчить про його виконання (реалізацію). Відсутність первинних документів, що підтверджують факт надання коштів у кредит, свідчить про невиконання первісним кредитором свого обов`язку щодо передачі новому кредитору всієї необхідної інформації та документів. Представник відповідача зазначає, що позивач, звернувшись до суду, не довів належними та допустимими доказами обставини, якими обґрунтовував свої вимоги. Позивач розпорядився своїми правами на власний розсуд, не подавши разом із позовною заявою необхідні докази, не заявляючи клопотання про їх витребування, і тепер несе ризик настання наслідків, пов`язаних із цим невчиненням процесуальних дій. Принцип змагальності покладає тягар доказування на сторони. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У зв`язку з недоведеністю позовних вимог, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову. Крім цього, за доводами сторони відповідача позивач ТОВ «ВІН ФІНАНС» обґрунтовує своє право вимоги договором факторингу №1 від 12.04.2018, укладеним із первісним кредитором ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА». Представник відповідача вказує на взаємовиключення фактів, оскільки кредитний договір № 279464 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачем було укладено 23.08.2018, а договір факторингу №1, на підставі якого нібито відбулася заміна кредитора, укладено 12.04.2018, тобто за чотири місяці до укладення самого кредитного договору. Таким чином, на момент укладення договору факторингу право вимоги за кредитним договором ще не існувало, що суперечить принципу, згідно з яким відступлення права вимоги може здійснюватися лише відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Представник відповідача посилається на правову позицію Верховного Суду про те, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам (nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet), та на висновок, що якщо договір відступлення укладено особою, яка не володіла правом вимоги, заміна кредитора не відбувається. Крім того за доводами відповідача, позивачем не надано доказів оплати за договором про відступлення права вимоги №1 від 12.04.2018. Матеріали справи також не містять доказів того, що відповідача було повідомлено про відступлення права вимоги на користь ТОВ «ВІН ФІНАНС» , що, відповідно до статті 516 ЦК України, покладає на нового кредитора ризик несприятливих наслідків. Сторона відповідача звернула увагу суду на питання пропуску позовної давності, оскільки позивач просив про її поновлення, заявила про її застосування. Хоча відповідач не наводить конкретних розрахунків пропуску, він наголошує на тому, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на застосування позовної давності лише за заявою сторони. Додатково, 08.12.2025 представником відповідача повідомлено суд про отримання звіту в Українському бюро кредитних історій, згідно якого у [PERSON] відсутні договірні зобов`язання перед позивачем та первісним кредитором, у підтвердження чого надано звіт. Фактичні обставини справи, встановлені судом за доказами сторін. Згідно Індивідуальної частини договору № 279464 про надання фінансового кредиту (далі також - Договір, кредитний договір) від 23.08.2018 його було укладено між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) у формі електронного документа (а.с.55-58). Пунктом 1.1 Договору передбачено, що, Товариство зобов`язалося надати Клієнту грошові кошти в розмірі 4200,00 грн на умовах строковості, зворотності та платності. Пунктом 1.4 Договору визначено, що кредит надається строком на 30 днів. За користування кредитними коштами сторони погодили фіксовану процентну ставку у розмірі 1,71% від суми кредиту за кожний день користування (624,15% річних) у межах строку, визначеного договором. Відповідно до пункту 1.3 Договору, сукупна вартість кредиту на момент укладення складала 6354,60 грн, що включає тіло кредиту та проценти в сумі 2154,60 грн. Цей же пункт визначає умову, що строк дії договору 30 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим договором. Порядок та умови надання коштів визначені розділом 1 Договору, зокрема пунктом 1.5 передбачено, що кредит надається шляхом перерахування грошових коштів на банківський картковий рахунок Клієнта або через внутрішньодержавні платіжні системи. При цьому, згідно з пунктом 3.2 Договору, нарахування процентів здійснюється щоденно, починаючи з наступного дня після дня фактичного надання кредиту (перерахування грошових коштів). Згідно п. 1.6. Договору клієнт має право ініціювати продовження строку користування кредитом. Для цього він зобов`язаний у повному обсязі сплатити нараховані на дату продовження (пролонгації) проценти за користування кредитом, а також пеню та штраф (у разі наявності). У такому разі та за умови, що залишок тіла кредиту складає не менше ніж 400 гривень, строк користування кредитом автоматично продовжується (пролонгується) з дати внесення необхідної суми грошових коштів на такий самий строк і на таких самих умовах (при цьому укладання додаткового договору не потребується). На підставі п.1.7 Договору, невід?ємною частиною цього Договору є Правила надання фінансових кредитів ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», які розміщені на сайті www.creditplus.ua. Підписуючи цей Договір, Клієнт підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватись. Відповідно до пунктів 3.1, 3.2, 3.4 кредитного договору, сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування позикою здійснюватимуться згідно із графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього договору. Нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються щоденно, починаючи з наступного дня після дня надання кредиту (перерахування грошових коштів на банківський картковий рахунок Клієнта) до дня повного погашення заборгованості за Договором (зарахування коштів на поточний банківський рахунок Товариства) включно. Згідно з пунктом 3.4 кредитного договору у разі порушення клієнтом строків виконання зобов`язань за договором встановлена підпунктом 1.2.1 пункту 1.2 цього Договору процентна ставка за користування кредитом менша ніж 1,8 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, клієнт зобов`язаний сплатити Товариству процент за користування кредитом у розмірі 1,8 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з першого дня користування кредитом у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього Договору. При цьому Клієнт розуміє та надає згоду Товариству, що така зміна процентної ставки не є односторонньою зміною умов договору. У випадку порушення Клієнтом строків виконання зобов`язань, пунктом 4.4 Договору встановлено відповідальність у вигляді пені в розмірі 3% від суми кредиту за кожний день прострочення, починаючи з четвертого дня. Крім того, підпунктами 4.4.2-4.4.4 передбачено нарахування фіксованих штрафів у розмірі 100, 300 та 500 грн залежно від тривалості періоду прострочення. Договір містить підтвердження Клієнта про ознайомлення з Правилами надання фінансових кредитів ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», які є невід`ємною частиною правочину (п. 1.7). За змістом Договору, він підписаний з боку відповідача електронно-цифровим підписом 23.08.2018 о 19:27:54. Відповідно до довідки ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» [PERSON] ознайомившись зі всіма умовами договору підписав його з використанням аналогу власноручного підпису для вчинення правочину А938577, який було надіслано на фінансовий номер відповідача +380939858727 (а.с.13). З додатку № 1 до кредитного договору (графік розрахунків) вбачається, що [PERSON] зобов`язався до 22.09.2018 повернути ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» 6354 грн кредиту, з яких: 4200 грн основна сума кредиту, 2154,60 грн сума нарахованих процентів (а.с. 59). Для продовження строку користування кредитом необхідно сплатити 2154, 60 грн. Факт переказу кредитних коштів 23.08.2018 у сумі 4200 грн на рахунок відповідача з маскою карти [NUMBER] стверджується позивачем довідкою ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» та листом ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», щодо даних які підтверджують видачу на платіжні картки клієнтів онлайн кредитів (а.с.20-34, 61-65). Згідно розрахунку на дату відступлення вимоги, сума заборгованості за кредитним договором № 279464 становила 18 834 грн (а.с.14), з яких 4200 основна сума кредиту, 2268 грн сума боргу за відсотками, 12 366 грн сума боргу за пенею та штрафами. 12.04.2018 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» укладено Договір факторингу № 1, відповідно до якого ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» відступило ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», шляхом продажу належні йому права вимоги, а позивач прийняв належні ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (а.с. 41-52). Згідно з пунктом 2.1. Договору факторингу №1, клієнт зобов`язується відступити факторові права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнту за плату на умовах, визначених цим договором. Згідно з пунктом 4.1. Договору факторингу №1, сторони погодили, що право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання ними відповідного реєстру прав вимог по формі встановленій у відповідному додатку. 27.12.2018 у відповідності до додаткової угоди № 10 до Договору факторингу №1 від 12.04.2018 (а.с.37) та п. 841 Реєстру права вимоги № 11 ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» прийняло від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» право вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 279464 на загальну суму заборгованості 6468 грн, з яких 4200 грн сума боргу за тілом кредиту та 2268 грн сума боргу за відсотками (а.с.68-70). Пеня та штрафи у Реєстрі при переході права вимоги не відображені. Згідно проведеного ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» розрахунку заборгованості станом на дату відступлення права вимоги - 27.12.2018 (а.с.14, 38-40), заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 279464 складає 18 834 грн, з яких 4200 грн сума боргу за тілом кредиту та 2268 грн сума боргу за відсотками та нарахована сума заборгованості по пені та штрафах у розмірі 12 366 грн. Аналіз розрахунку первісного кредитора ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» свідчить про видачу ним 23.08.2018 відповідачу [PERSON] кредиту в розмірі 4200 грн, нарахування відсотків з 24.08.2018 по 22.09.2018 щодня по 75,60 грн, що відповідає 1,8%; нарахування 26.09.2018, 22.10.2018 та 21.12.2018 штрафів на загальну суму 900 грн (100грн + 300 грн +500 грн), а також нарахування пені з 26.09.2018 по 25.12.2018 включно по 126 грн щодня, що відповідає 3% від тіла кредиту (а.с.38-40). Обставин, які вказують на пролонгацію правомірного користування кредитними коштами не встановлено. 25.07.2024 загальними зборами учасників ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» було прийнято рішення про зміну найменування Товариства та затверджено повне найменування ТОВ «ВІН ФІНАНС» (а.с.66-67). Довідкою ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» № 84/25-АГ від 03.04.2025 надано підтвердження ТОВ «ВІН ФІНАНС» про проведення в повному обсязі розрахунку за договором факторингу № 1 від 12.04.2018 з усіма додатковими угодами до нього (а.с. 15). Крім основної заборгованості, позивачем у позовній заяві (а.с.1-7) до стягнення заявлено суму втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та 3% річних, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України за період з 25.03.2022 по 25.03.2025. Згідно з наданим позивачем розрахунком (а.с. 3-5), сума інфляційних втрат за період несвоєчасного виконання відповідачем кредитних зобов`язань становить 7778, 52 грн. Крім того, позивачем розраховано 3% річних від суми простроченої заборгованості, що за вказаний період складає 1 696, 61 грн. Таким чином, загальна сума додаткових нарахувань за порушення грошового зобов`язання, яку позивач просить стягнути з відповідача, становить 9 475, 13 грн, що разом із базовою сумою боргу (18 834,00 грн) формує загальну ціну позову у розмірі 28 309,13 грн. Представником відповідача надано роздруківку кредитної історії [PERSON] Українського Бюро Кредитних історії, яка не містить інформації про існування кредитних правовідносин між відповідачем [PERSON] та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» чи ТОВ «ВІН ФІНАНС». Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані в порядку встановленому законом. Інших доказів сторонами до суду не подано. Норми права застосовані судом при ухваленні рішення та мотиви рішення. Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Щодо доведеності факту укладення кредитного договору між первісним кредитором та відповідачем. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять його умови. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду ( ч.1 ст.638 ЦК України). Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2 ст.638 ЦК України). Частинами 1, 2 статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. За правилом ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. З аналізу статей 205-207 ЦПК України, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 року №127/33824/19. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ст.1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст.3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.3 ст.11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст.12 цього Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14.06.2022 у справі №757/40395/20, від 20.06.2022 у справі №757/40396/20, від 04.12.2023 року у справі №212/10457/21 та інших. За доказами позивача у справі, що розглядається, кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Факт укладення кредитного договору заперечується стороною відповідача. Суд зазначає, що за правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», для прийняття пропозиції укласти електронний договір особа має ідентифікуватися в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції. Втім, матеріали справи не містять доказів того, що саме відповідач [PERSON] проходив процедуру ідентифікації на веб-сайті первісного кредитора. Зокрема, позивачем не надано лог-файлів (даних про активність у системі), інформації про приналежність [PERSON] фінансового номера телефону [NUMBER] , а також доказів надсилання та введення ним одноразового ідентифікатора у формі SMS-коду чи іншим чином. Позивачем не розписано самого алгоритму укладення правочину, який би дозволив суду встановити логічний зв`язок між діями в мережі Інтернет та волевиявленням конкретної фізичної особи. При цьому, суд звертає увагу на суттєві розбіжності в анкетних даних особи, що вказані в електронному договорі станом на серпень 2018 року, та фактичними даними відповідача, встановленими судом. Згідно з матеріалами позову, позичальником є особа, що проживає за адресою: [ADDRESS] та володіє паспортом серії [NUMBER] . Разом з тим, судом встановлено, що відповідач [PERSON] станом на 2025 рік зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , а його паспортні дані (ID-картка [NUMBER] ) та місце проживання не мають жодних точок дотику з відомостями, наведеними в кредитному договорі та довідках позивача. Позивач, як професійний учасник ринку фінансових послуг, не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростували вказані розбіжності або підтвердили факт реєстрації у системі саме відповідача. Відсутність доказів верифікації банківської картки через протокол 3D-Secure або посилання на конкретний розрахунковий рахунок, відкритий на ім`я [PERSON] у банківській установі, позбавляє суд можливості ідентифікувати відповідача як суб`єкта електронного підпису при укладенні кредитного договору № 279464. За таких обставин, посилання позивача на використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором є безпідставними, оскільки за відсутності доказів належності номера телефону та банківського рахунку відповідачу, сам по собі факт генерації цифрового коду в системі не може свідчити про волевиявлення [PERSON] на укладення кредитного договору. Суд наголошує, що саме по собі наведення позивачем у кредитному договорі та позовній заяві прізвища, імені, по батькові відповідача, а також його реєстраційного номера облікової картки платника податків (РНОКПП) не є достатнім та беззаперечним доказом факту укладення ним спірного правочину. У сучасному цивільному обороті вказані персональні дані можуть бути відомі широкому колу осіб та не є конфіденційною інформацією, доступ до якої має виключно власник. Відповідно до принципу диспозитивності та змагальності, позивач мав довести не просто наявність цих даних у власному володінні, а саме процес їх внесення конкретною особою - відповідачем [PERSON] . Проте, у матеріалах справи відсутні докази верифікації (ідентифікації) особи під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця, такі як: фото- або відеофіксація особи з документом у руках (selfie-верифікація), копії електронних листів з підтвердженням реєстрації, або дані про здійснення символічного платежу з особистої банківської картки відповідача для її верифікації (так званий «верифікаційний платіж»). У цьому контексті довідка первісного кредитора про ідентифікацію боржника не є достатнім доказом, оскільки не відображає усієї необхідної інформації. Більше того, позивачем не надано доказів приналежності [PERSON] фінансового номера мобільного телефону, на який нібито було надіслано одноразовий ідентифікатор, чи то банківського рахунку (банківської картки) на який за доводами позивача було виплачено кредит. Суд констатує, що володіння ПІБ та РНОКПП іншої особи за відсутності належної технічної ідентифікації (банківської або за допомогою ЕЦП) дозволяє третім особам безперешкодно вносити такі дані в електронні форми, що виключає можливість ідентифікувати [PERSON] як сторону договору. Враховуючи виявлені судом розбіжності між фактичним місцем проживання відповідача (м. Володимир) та вказаним у договорі (м. Київ), а також зміну паспортного документа, суд приходить до висновку, що позивач не довів належними доказами обставин, на яких ґрунтуються його вимоги. Сама лише наявність у позивача паспортних даних та РНОКПП [PERSON] станом на 2018 рік не може бути покладена в основу рішення про стягнення боргу, оскільки не підтверджує факт підписання договору саме цією особою в розумінні ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору № 279464 від 23.08.2018 саме з [PERSON] , що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю. Щодо доведеності факту надання кредиту відповідачу первісним кредитором. Відповідачем заперечується факт отримання кредитних коштів. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх позовних вимог щодо наявності між відповідачем та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» договірних зобов`язань, позивачем до позовної заяви було долучено копію договору № 279464 про надання коштів у кредит, розрахунок заборгованості. Разом з тим, як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, відповідно до умов договору про надання кредиту № 279464 від 23.08.2018 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] , Товариство надає Клієнту грошові кошти в розмірі 4200 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Умовами договору визначено, що кредит надається шляхом перерахування Товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок Клієнта. Здійснення грошового переказу на ім`я Клієнта через внутрішньо державні платіжні системи (п.п. 1.5.1.,1.5.2. Індивідуальної частини договору № 279464 про надання фінансового кредиту від 23.08.2018). Суд наголошує на тому, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання первісним кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі №755/2284/16-ц. При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. В матеріалах справи такі докази відсутні. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір є реальним правочином, а отже, обов`язок позичальника щодо повернення коштів виникає лише з моменту їх фактичного одержання. На підтвердження виконання обов`язку з надання кредиту за договором № 279464 від 23.08.2018 позивачем надано довідки ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА». Проте суд зазначає, що вказані довідки не є первинними документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Відповідно до Положення про організацію операційної діяльності в банках України, належним доказом перерахування коштів є виписка з особового рахунку клієнта, копія платіжної інструкції про перерахування коштів або меморіальний ордер, які містять відомості про дату операції, суму, реквізити відправника та отримувача. Позивачем не надано жодного документа від банківської установи, який би підтвердив зарахування суми 4200 грн на картковий рахунок [PERSON] . У даній справі на спростування факту отримання кредиту відповідачем надано актуальний звіт з Українського бюро кредитних історій від 08.12.2025, згідно з яким інформація щодо відповідача про кредитні зобов`язання за договором № 279464 відсутня. Суд зауважує, що хоча норма ч. 6 ст. 14 Закону України «Про споживче кредитування» щодо обов`язковості передачі даних до Бюро була введена в дію пізніше (у 2020 році), діюча на момент укладення договору (23.08.2018) редакція ст.9 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» зобов`язувала користувача (кредитодавця) надавати до Бюро інформацію про такого суб`єкта та сам правочин у разі укладення кредитного правочину та отримання письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації щодо нього. Оцінюючи аргументи сторін щодо відсутності відомостей про спірний кредит у базі даних Українського бюро кредитних історій (УБКІ), суд приходить до наступних висновків. Аналіз вказаної норми у поєднанні з п. 7.3 Кредитного договору № 279464, у якому [PERSON] згідно договору нібито надав безумовну письмову згоду на отримання та передачу інформації щодо нього, свідчить про наявність у первісного кредитора (ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА») прямого законодавчого обов`язку внести дані про цей кредит до реєстрів УБКІ. Досліджуючи питання реальності кредитної операції, суд виходить із принципів належності, достовірності та вірогідності доказів (ст. 77-80 ЦПК України). Суд бере до уваги, що згідно з п. 7.3 Договору, позичальник надав згоду на передачу своїх даних третім особам. Відповідно до стандартів добросовісної ділової практики, реєстрація відомостей про кредит у Бюро кредитних історій (як профільній установі - третій особі) є основним інструментом фінансової установи для захисту своїх прав та запобігання ризикам. Відсутність будь-якої інформації про кредитний договір № 279464 у звіті УБКІ від 08.12.2025 протягом понад семи років з моменту його нібито укладення, свідчить про те, що у кредитора фактично не виникло підстав для фіксації такого зобов`язання. Зазначена обставина набуває особливої ваги у поєднанні з недоведеністю факту ідентифікації позичальника. Як встановлено судом, позивачем не надано доказів приналежності фінансового номера телефону та/чи кредитної картки відповідачу, а також не спростовано розбіжностей у паспортних даних та місці проживання особи, вказаної в кредитному договорі. Сукупність цих фактів разом із ненаданням первинних документів про надання відповідачу кредиту та/або незаявлення позивачем клопотань про витребування таких доказів ставить під обґрунтований сумнів сам факт укладення правочину саме з [PERSON] . Відповідно до принципу змагальності та диспозитивності цивільного процесу (ст. 12, 13 ЦПК України), після надання відповідачем звіту УБКІ, який документально заперечує наявність боргу, тягар доказування (onus probandi) зворотного перейшов до позивача. Позивач, будучи професійним учасником ринку фінансових послуг, не може бути обмежений у доступі до банківських виписок чи меморіальних ордерів, які повинні перейти до нього разом із повним борговим портфелем при набутті права вимоги за кредитним договором (факторингом). Проте, позивач не надав жодних первинних бухгалтерських документів на спростування інформації з Бюро кредитних історій та ідентифікаційних розбіжностей та не заявляв клопотання про їх витребування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процесуальна пасивність позивача щодо спростування наданих відповідачем доказів за допомогою прямої фінансової документації, створює у суду обґрунтований сумнів у факті реального надання коштів. Суд вважає, що вірогідність версії відповідача про відсутність кредитного зобов`язання є значно вищою, ніж версія позивача, яка не підтверджена банківською випискою та суперечить звіту Бюро. Враховуючи, що докази перерахування коштів позивачем не надані, а документальні докази їх відсутності позивачем не спростовані, суд також приходить до висновку про недоведеність виникнення основного грошового зобов`язання та відсутність підстав для задоволення позову. Щодо доводів відповідача про недійсність факторингу. Відповідно до вимог статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно статті 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Отже, положеннями статей 512, 1077 ЦК України проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору про відступлення права вимоги, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Таким чином, укладаючи відповідний договір факторингу сторони у договорі визначають конкретний перелік зобов`язань, право на вимоги яких переходять до нового кредитора. З метою визначення переліку таких зобов`язань сторони складають та погоджують відповідний реєстр, який є документальним підтвердженням переходу права вимоги за відчужуваними договорами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 зазначено, що, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання, за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 761/33403/17. З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор. Відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК України). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (частина друга статті 1078 ЦК України). Згідно правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07.01.2026 у справі № 727/2790/25 суд зауважив, що допускається відступлення за договором факторингу наявної вимоги та майбутньої вимоги. При цьому для розмежування прав грошової вимоги, що може відступатися на підставі договору факторингу обрано різні критерії. Зокрема, для: (а) наявної вимоги - це строк платежу; (б) майбутньої вимоги - це момент виникнення. Різність критеріїв, які покладені в виокремлення видів, створює складнощі у розумінні як наявної, так і майбутньої вимоги; наявна вимога - це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (частина перша статті 1078 ЦК України). Втім очевидно, що строк платежу визначає не існування, а тільки можливість здійснення права грошової вимоги. І, звісно, що наявні грошові вимоги не вичерпуються тими, строк платежу яких настав. Оскільки якщо зробити протилежний висновок, то в категорію майбутніх вимог слід віднести будь-які інші права грошової вимоги, навіть ті які існують в зобов`язанні, але їх здійснення залежить від настання умови чи спливу строку. Саме тому до наявних вимог потрібно віднести й «недозрілі» грошові вимоги. «Недозріла» вимога - це різновид наявної вимоги, тобто право грошової вимоги, можливість здійснення якого залежить від настання умови чи спливу строку платежу. Як наслідок наявна та недозріла вимога існують до або в момент укладення договору факторингу; майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу; у договорі факторингу необхідно індивідуалізувати право грошової вимоги. Наявна та «недозріла» вимоги мають бути визначені в договорі факторингу з максимальним ступенем конкретності, яка б забезпечувала можливість виокремити такі вимоги від інших вимог клієнта в момент укладення договору факторингу. Для наявної та «недозрілої» вимоги, оскільки вони існують на час укладення договору факторингу, індивідуалізація може полягати, зокрема, у вказівці предмета (розміру чи обсягу вимоги), суб`єктів (як активного - кредитора, так і пасивного - боржника), підстави виникнення (наприклад, договір поставки); майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення. До цього часу майбутня вимога хоча б якось має пов`язуватися із клієнтом. Отже, оцінюючи доводи сторони відповідача про неможливість відступлення права вимоги за кредитним договором № 279464 від 23.08.2018 на підставі договору факторингу №1 від 12.04.2018 (укладеного раніше самого кредитного договору), суд визнає їх юридично необґрунтованими та такими, що базуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права. Відповідно до положень ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути як наявна вимога, так і майбутня вимога, яка виникне після укладення такого договору. Застосовуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 07.01.2026 у справі № 727/2790/25, суд зазначає, що за своєю правовою природою договір факторингу № 1 від 12.04.2018 є рамковим правочином, що охоплює право грошової вимоги до боржників, які з`явилися з договорів, укладених клієнтом після дати укладення договору факторингу. У даній справі згідно наданих документів право вимоги у первісного кредитора до [PERSON] могло виникнути 23.09.2018 (закінчення строку правомірного користування кредитними коштами), а фактична індивідуалізація та передання цієї вимоги фактору згідно наданих документів відбулися 27.12.2018 шляхом підписання додаткової угоди № 10 та Реєстру прав вимоги № 11, що повністю відповідає механізму, передбаченому ч. 2 ст. 1078 ЦК України. Таким чином, право вимоги вважається переданим фактору з дня його виникнення у первісного кредитора (клієнта), а той факт, що договір факторингу був укладений раніше за кредитний договір, не свідчить про недійсність відступлення, оскільки закон прямо допускає фінансування під відступлення майбутньої вимоги. Відтак, доводи відповідача про відсутність у позивача права вимоги з мотивів «різниці у датах» спростовуються вищенаведеними нормами права. Проте, як вказано вище відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права у тому обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено суттєву суперечність у доказах позивача. Так, згідно з Реєстром прав вимоги № 11 від 27.12.2018, який є підставою переходу прав за договором факторингу, до ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» перейшло право вимоги до відповідача лише в сумі 6 468,00 грн (4200 грн тіло та 2268 грн проценти (а.с.69)). Будь-які дані про передачу права вимоги на суму пені та штрафів у розмірі 12 366 грн у Реєстрі відсутні. Відтак, позивач не довів належними доказами набуття ним права вимоги на штрафи та пеню, нараховану первісним кредитором за кредитним договором № 279464. Щодо позовної давності. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. На підставі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 1 частини 2 статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. 02.04.2020 набув чинності Закон України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12.03.2020, який продовжувався згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 № 500. Тобто, з 12.03.2020 строки позовної давності продовжені на час карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Проте, на початку повномасштабного вторгнення законодавець вніс зміни до Цивільного кодексу України (Закон № 2120-IX), згідно яких доповнено п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, за яким у період дії воєнного стану строки позовної давності, визначені статтями 257-259, 262 ЦК України, продовжуються на строк дії такого стану. Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності, який набув чинності 04.09.2025, п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України було виключено. Отже, оскільки право вимоги у первісного кредитора за кредитним договором № 279464 від 23.08.2018 з`явилось 23.09.2018 (наступний день після дати закінчення правомірного користування кредитними коштами), а позов до суду поданий 17.06.2025, строк загальної позовної давності не закінчився. Проте, за заявою відповідача суд вправі застосовати наслідки спливу позовної давності за штрафами та пенею. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Оскільки нарахування пені було розпочато 26.09.2018, строк звернення до суду щодо цих вимог сплив 26.09.2019. Суд відхиляє аргументи позивача щодо продовження строку у зв`язку з карантином, оскільки на момент запровадження карантину (12.03.2020) строк позовної давності щодо пені вже закінчився, а дія п.п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не поширюється на строки, що вже спливли. Про існування інших поважних причин пропуску строку позовної давності позивач не заявляв. В той же час, враховуючи, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог у зв`язку з недоведеністю факту укладення договору та передачі коштів, заява відповідача про застосування позовної давності судом не розглядається. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, відмова в позові у зв`язку з необґрунтованістю вимог є пріоритетною підставою, яка виключає необхідність застосування наслідків спливу позовної давності. Щодо нарахувань за статтею 625 ЦК України під час воєнного стану. Позивач заявив до стягнення 7 778,52 грн інфляційних втрат та 1 696,61 грн 3% річних за період з 25.03.2022 по 25.03.2025. Суд наголошує, що Законом України від 15.03.2022 № 2120-IX Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 18, згідно з яким у період дії в Україні воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу. Оскільки весь заявлений період нарахування (2022-2025 рр.) припадає на час дії воєнного стану, вказані вимоги є незаконними та суперечать прямій забороні, встановленій законодавством. Висновки суду. Отже, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі матеріалів, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог. Суд констатує, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на їх недоведеність належними та допустимими доказами. Зокрема, позивачем не доведено факт укладення спірного правочину саме з відповідачем, оскільки сама лише наявність у кредитодавця РНОКПП та ПІБ відповідача, за відсутності доказів належності йому фінансового номера телефону та банківського рахунку, не є достатнім доказом ідентифікації суб`єкта електронного підпису в розумінні ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Крім того, вимоги є недоведеними в частині реального виконання договору, оскільки кредитний договір за своєю юридичною природою є реальним, а факт передачі коштів не підтверджений первинними бухгалтерськими документами (банківською випискою чи меморіальним ордером), що відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», тоді як процесуальна пасивність позивача щодо надання виписки з особового рахунку на фоні наданого відповідачем звіту Українського бюро кредитних історій про відсутність будь-яких зобов`язань перед первісним кредитором та/або позивачем, свідчить про відсутність самої події надання кредиту. Окремо суд зазначає про непідтверджений обсяг прав вимоги. Згідно з Реєстром прав вимоги № 11 від 27.12.2018, позивач за договором факторингу набув право вимоги лише на основну суму боргу та відсотки (загалом 6 468,00 грн). Докази переходу права вимоги на суму пені та штрафів (12 366,00 грн) у матеріалах справи відсутні, що робить вимоги в цій частині безпідставними в силу ст. 514 ЦК України. Похідні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період 2022-2025 років не підлягають задоволенню як через їх необґрунтованість, так і внаслідок прямої заборони нарахування таких санкцій під час дії воєнного стану (п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України). Враховуючи, що право чи інтерес позивача не є порушеними через недоведеність самого факту виникнення зобов`язальних правовідносин, суд відмовляє у позові з підстави його необґрунтованості. За таких обставин, заява відповідача про застосування позовної давності судом не розглядається, оскільки відмова в позові за його необґрунтованістю виключає необхідність застосування наслідків спливу строків звернення до суду. Розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України, згідно з якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог , а інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи (зокрема, на професійну правничу допомогу), у разі відмови в позові покладаються на позивача. Враховуючи, що суд дійшов висновку про повну відмову у задоволенні позову ТОВ «ВІН ФІНАНС», понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача та залишаються за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed