Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «Індустріальні та дистрибуційні системи» (ПрАТ «Індустріальні та дистрибуційні системи») про поновлення на роботі на посаді консультанта з Хорека ПрАТ «Індустріальні та дистрибуційні системи» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.11.2025 і до дня поновлення на роботі. Позов обґрунтовано тим, що з 01 березня 2010 року працювала у ПрАТ «Індустріальні та дистрибуційні системи» на вищевказаній посаді. Наказом №244-П від 29.10.2025 звільнена з роботи з 31.10.2025 за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. Однак вважає таке звільнення незаконним. Так, 29.10.2025,прибувши на робоче місце, позивачка була повідомлена менеджером компанії про те, що роботодавець надалі не потребує її послуг і вона підлягає звільненню. Після цього, на позивачку було здійснено психологічний тиск шляхом повідомлення про неминучість звільнення. За таких обставин їй було надано для підпису останню сторінку документа, який, як з`ясувалося згодом, стосувався угоди про припинення трудового договору. Позивачка підписала вищевказаний документ, не будучи ознайомленою з повним текстом такого. З умовами угоди остання ознайомлена не була, жодних дат та інших записів, окрім підпису у такій не вказувала. Наміру припиняти трудові відносини ні за угодою сторін, ні за власним бажанням не висловлювала. Заяви про звільнення за угодою сторін не подавала та в будь-який інший спосіб не погоджувала з роботодавцем умови і дату припинення трудового договору. З наказом про звільнення ознайомлена не була. 01.11.2025 засобами поштового зв`язку отримала трудову книжку з записом про звільнення. Відповідно до внесеного запису, позивачку звільнено на підставі наказу № 244-П від 29.10.2025 за угодою сторін згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України.Проте припинення трудового договору за угодою сторін передбачає наявність взаємного волевиявлення сторін, яке в цьому випадку з її боку було відсутнє. У зв`язку з цим, позивачка просить суд поновити її на роботів та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, що викладені у позовній заяві, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача Кальмук Т.В. в судовому засіданні позов не визнав з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву від 18.12.2025. Зокрема, зазначив, що у позовній заяві позивач стверджує, що незаконність звільнення пов`язана з тим, що вона не виражала своєї волі на звільнення, а тому звільнення за згодою сторін відбулось без її волевиявлення. Проте, із позову вбачається та обставина, що 29 жовтня 2025 року [PERSON] самостійно підписала угоду про припинення трудового договору за угодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України), визначивши датою звільнення 31 жовтня 2025 року. Чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП. Така угода може бути оформлена між сторонами як шляхом подання працівником заяви про звільнення за угодою сторін та згоди роботодавця на його звільнення, так і шляхом внесення пропозиції (ініціативи) однією з сторін трудового договору, а сама угода сторін про припинення трудового договору може бути укладена в усній формі. Звільнення за угодою сторін не передбачає обов`язкової необхідності отримання письмової заяви про звільнення від працівника, оскільки така підстава для звільнення передбачає наявність згоди обох сторін щодо припинення трудового договору, а сама згода сторін може бути виражена усно або письмово, зокрема у останньому випадку це може бути сформовано, як у заяві, так і у підписаній між сторонами угоді. Із тексту угоди про припинення трудового договору випливає, що роботодавець зобов`язувався виплатити усі передбачені трудовим договором та чинним законодавством виплати, а працівник підтверджує відсутність будь-яких інших зобов`язань роботодавця перед ним та відсутність будь-яких претензій до роботодавця у зв`язку з цією угодою. Отже, станом на 31 жовтня 2025 року (день припинення трудових відносин) між позивачем та відповідачем існувала домовленість про припинення трудового договору за взаємною згодою сторін; на момент видачі наказу про звільнення існувало волевиявлення працівника [PERSON] на припинення трудового договору; будь-яких заяв від останньої про анулювання домовленості сторін (угоди) щодо припинення трудового договору не надходило. У зв`язку з цим, твердження позивачки про ненадання згоди на звільнення не відповідають дійсності, оскільки спростовуються наявними у матеріалах справи доказами. Також позивачка ствердила, що з наказом про звільнення не була ознайомлена. Однак у день звільнення позивачка не прибула до роботодавця за його місцезнаходженням для отримання документів, пов`язаних зі звільненням. У зв`язку з цим 31.10.2025 працівниця відділу кадрів ПрАТ «ІДС» направила на електронну пошту [PERSON] ( [INFO] ) листа з документами щодо звільнення. Таким листом позивачці було надіслано наказ про звільнення №244-П від 29.10.2025 та форму П-2 з супровідним текстом, в якому вказувалося про необхідність ознайомитися з цими документами, поставити підписи про ознайомлення та передати підписані примірники у центральний офіс у м. Києві. Проте позивачкою такий лист проігноровано і підписані примірники документів не були передані у центральний офіс ПрАТ «ІДС». Слід зазначити, що позивачка на виконання вимог частини 3 статті 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не надсилала інформації роботодавцю про адреси місцезнаходження (місця проживання), адреси електронної пошти (за наявності), номери телефону тощо. При цьому, як видно з позовної заяви, [PERSON] було змінено адресу реєстрації та паспорт громадянина України у 2024 році, проте роботодавця про такі зміни не повідомлено. У зв`язку з тим, що [PERSON] не виконала вимог вищевказаної норми закону та не прибула до відділу кадрів роботодавця у свій останній робочий день, документи про звільнення були направлені їй на електронну адресу i.struk@morshynska.ua. Станом на момент складення відзиву на позовну заяву на адресу ПрАТ «ІДС» не надходило жодного письмового запиту від [PERSON] , зокрема щодо надання копії наказу на звільнення. Таким чином, матеріалами позовної заяви не підтверджено, що позивачка намагалася самостійно отримати копію наказу про звільнення після припинення трудових відносин. Крім цього, вищевказаним спростовується твердження позивачки щодо неотримання наказу про звільнення, оскільки роботодавцем були направлені відповідні документи у спосіб, який вважається належним виконанням вимоги щодо повідомлення іншої сторони трудового договору. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про намір позивачки працевлаштуватися на іншу роботу та/або перешкоди для працевлаштування з 03.11.2025 року, зокрема спричинені діями відповідача. Просив суд у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (п.1 ст.36 КЗпП України). Припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Таким чином, коли в кожної зі сторін немає права на дострокове розірвання строкового трудового одговору, вони можуть домовитися про припинення такого на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Припинення трудового договору з такої підстави не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала в ПрАТ «Індустріальні та дистрибуційні системи» (ПрАТ «ІДС») на посаді консультанта з Хорека. Як видно з копії угоди про припинення трудового договору, така укладена 29 жовтня 2025 року між ПрАТ «ІДС» та [PERSON] відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП. Зокрема, згідно з п. 1 угоди про припинення трудового договору сторони припиняють трудовий договір 31.10.2025, якщо не буде досягнуто письмової згоди про інший день звільнення. 29.10.2025 ПрАТ «Індустріальні та дистрибуційні системи» винесено наказ №244-П про припинення трудового договору, шляхом звільнення [PERSON] 31.10.2025 за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Копію наказу про звільнення №244-П від 29.10.2025 та форми П-2 відповідачем направлено на адресу електронної пошти позивачки 31.10.2025, що підтверджується копією електронного листа, доданого до відзиву на позовну заяву. В ході розгляду справи встановлено, що відповідачем ПрАТ «ІДС» здійснено всі передбачені трудовим договором належні [PERSON] виплати в день звільнення. Доводи позивачки про те, що підписання вищевказаної угоди про припинення трудового договору нею здійснено під психологічним примусом (тиском) роботодавця, без ознайомлення з угодою та без наміру припинити трудовий договір, є необґрунтованими, оскільки належних доказів на підтвердження таких обставин суду не надано. Таким чином, між працівником та роботодавцем була досягнута домовленість про припинення трудового договору (звільнення працівника) за угодою сторін. При цьому, скасування, зміна такої домовленості можливі виключно за взаємною згодою обох сторін, однак такого судом не встановлено. Відповідно положень ч. 1 до ст. 47 КЗпП України роботодавець серед іншого зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Матеріалами справи підтверджено направлення наказу про звільнення на відому роботодавцеві адресу електронної пошти позивачки, що в умовах воєнного стану відповідає вимогам ч. 3 ст. 7 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Враховуючи наведене, достатні підстави для поновлення на роботі відсутні. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в частині поновлення на роботі, відсутні також підстави для задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Outcome: dismissed