Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

До Хаджибейського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] з позовом до Одеської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] померла [PERSON] , про що видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] Приморським відділом ДРАЦС у місті Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) 06.05.2025 р. Після померлої відкрилася спадщина та заведено спадкову справу №454с/2025 в Приморській державній нотаріальній конторі міста Одеса. Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Березанської сільської ради Біляївського району Одеської області Пітушкан В.М. від 17.12.2015 р. [PERSON] все своє майно померла заповіла [PERSON] , [INFO] . Однак спадкоємець, в особі [PERSON] , не змогла отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, що належала заповідачу, про що Державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори м. Одеса Ворсуляк А.М. було видано лист-роз`яснення від 01.09.2025 р. за №2434с/02-14, в якому рекомендувалося звернутися до суду з питання отримання спадщини. Дана відмова була мотивована тим, що договір купівлі-продажу нерухомого майна №2388 від 07.04.1994 р., зареєстрованого на Одеській товарній біржі, не відповідає правовим нормам законодавства, які діяли на час реєстрації договору, оскільки учасником даної угоди є неповнолітня. З умов даного правочину слідує, що дійсно, 07.04.1994р. на Одеській товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №2388, відповідно до якого продавці - [PERSON] , [PERSON] , (в особі представника за довіреністю [PERSON] ), неповнолітня [PERSON] , - продали, а покупець - [PERSON] придбала трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 75,4 кв.м., житловою площею 48,0 кв.м. Зі змісту даного договору випливає, що його сторони досягли домовленостей щодо істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна, визначивши предмет, об`єкт та ціну продажу, що відповідало ст. 224, ст. 228 Цивільного кодексу УРСР 1963р. Даний правочин було вчинено продавцями на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням Чорноморського морського пароплавства від 31.03.1993 року, за №38. Технічні характеристики нерухомого майна визначені у Технічному паспорті на квартиру, складеного ОМБТІ 16.03.1993 року. На зворотному боці договору купівлі-продажу вчинено напис, за яким слідує, що речове право на нерухоме майно було зареєстроване за новим власником майна - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №2388 від 07.04.1994 р., запис №527 стор.67, кн.63 пр. З листа КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» від 09.09.2025 р., №60036/04-04 випливає, що станом на 31.12.2012р., згідно матеріалів інвентаризаційної справи і запису в реєстраційній книзі від 08.04.1994 року за реєстровим номером 527 у реєстровій книзі 63 пр. на сторінці 67, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №2388 від 07.04.1994 р., зареєстрованого на Одеській товарній біржі. Відтак, причиною звернення до суду є те, що спадкодавець [PERSON] набула право власності на майно, з порушенням встановленого Законом України «Про товарні біржі» порядку, внаслідок чого, [PERSON] не змогла отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно за заповітом в позасудовому порядку. Після надходження цивільної справи, автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст. 14, 33 ЦПК України головуючим суддею визначено Громіка Д.Д. Ухвалою судді про прийняття позовної заяви до розгляду відкрито провадження у справі від 27 жовтня 2025 року було постановлено проводити розгляд справи у загальному позовному провадженні із повідомленням та участю сторін. Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 13.01.2026 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено до судового розгляду по суті. Позивач до судового засідання не з`явились, однак представник позивача звернулась до суду із заявою про підтримання позовних вимог, а також розгляду справи за їх відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце його проведення сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомляли, заяв та клопотань про відкладення слухання справи від відповідача до суду не надходило. Відзив у визначений судом строк відповідачі не подали. А тому суд приходить до переконання про можливість розглянути справи у відсутності відповідача згідно вимог ч. 3 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК та ухвалює заочне. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] Приморським відділом ДРАЦС у місті Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) 06.05.2025р. Після померлої відкрилася спадщина та заведено спадкову справу №454с/2025 в Приморській державній нотаріальній конторі міста Одеса. Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Березанської сільської ради Біляївського району Одеської області Пітушкан В.М. від 17.12.2015 р. [PERSON] все своє майно заповіла [PERSON] , [INFO] . Судом також встанолено, що [PERSON] , не змогла отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, що належала заповідачу, про що Державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори м. Одеса Ворсуляк А.М. було видано лист-роз`яснення від 01.09.2025 р. за №2434с/02-14, в якому рекомендувалося звернутися до суду з питання отримання спадщини. Дана відмова була мотивована тим, що договір купівлі-продажу нерухомого майна №2388 від 07.04.1994р., зареєстрованого на Одеській товарній біржі, не відповідає правовим нормам законодавства, які діяли на час реєстрації договору, оскільки учасником даної угоди є неповнолітня. З умов даного правочину слідує, що 07.04.1994 р. на Одеській товарній біржі було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №2388, відповідно до якого продавці - [PERSON] , [PERSON] , (в особі представника за довіреністю [PERSON] ), неповнолітня [PERSON] , - продали, а покупець - [PERSON] придбала трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 75,4 кв.м., житловою площею 48,0 кв.м. Зі змісту даного договору випливає, що його сторони досягли домовленостей щодо істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна, визначивши предмет, об`єкт та ціну продажу, що відповідало ст. 224, ст. 228 Цивільного кодексу УРСР 1963р. Даний правочин було вчинено продавцями на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням Чорноморського морського пароплавства від 31.03.1993 року, за №38. Технічні характеристики нерухомого майна визначені у Технічному паспорті на квартиру, складеного ОМБТІ 16.03.1993 року. На зворотному боці договору купівлі-продажу вчинено напис, за яким слідує, що речове право на нерухоме майно було зареєстроване за новим власником майна - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №2388 від 07.04.1994 р., запис №527 стор.67, кн.63 пр. З листа КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» від 09.09.2025 р., №60036/04-04 випливає, що станом на 31.12.2012р., згідно матеріалів інвентаризаційної справи і запису в реєстраційній книзі від 08.04.1994 року за реєстровим номером 527 у реєстровій книзі 63 пр. на сторінці 67, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №2388 від 07.04.1994 р., зареєстрованого на Одеській товарній біржі. Крім цього, матеріали справи містять договори на надання послуг газо- та водопостачання, якими підтверджується факт постійного користування спірним об`єктом померлою до дня смерті. Статтями 16, 328 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі статтями 1216 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин) неповнолітні особи не входять до складу учасників (членів) біржі. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частина третя статті 5 ЦК України). Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (стаття 47 ЦК УРСР). Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (частина перша статті 48 ЦК УРСР). Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів (стаття 227 ЦК УРСР). Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23) зазначено: «у статті 227 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку. В ЦК УРСР не передбачалося обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, у тому числі у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 березня 2018 року в справі № 904/4573/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 вересня 2019 року в справі № 903/729/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 183/900/17 (провадження № 61-9101св21)); Цивільний кодекс Української РСР не встановлював інституту нікчемності правочину, який запровадили аж у ЦК України, що набрав чинності 1 січня 2004 року. Єдиним механізмом підтвердження недійсності угоди, що існував до появи вказаного інституту, було визнання такої недійсності за рішенням суду (див. пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21)); - за загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року в справі № 671/22/19 (провадження № 61-9511сво19)); - правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання; - саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення. Тому при вирішенні питання щодо кваліфікації правочину чи договору як недійсного має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення; в ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору; - правочин чи договір, які вчинялися під час чинності ЦК УРСР 1963 року, могли бути визнанні недійсними на підставі рішення суду; норми ЦК України 2003 року щодо недійсності правочинів не можуть бути застосовані при вирішенні спору про недійсність правочину чи договору, який вчинявся під час чинності ЦК УРСР 1963 року; - на рівні ЦК УРСР 1963 року не передбачалося правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів; - у частині другій статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) міститься спеціальна норма щодо положень статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року. Адже статті 47 і 227 ЦК УРСР 1963 року внормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а частина друга статті 15 Закону «Про товарну біржу» регулювала форму цього договору у вужчому розумінні - як укладеного на товарній біржі; - спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин))) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами (lex posterior derogat priori). Відповідно, укладення договору на товарній біржі унеможливлювало його нотаріальне посвідчення в силу прямої вказівки на це в законі». З огляду на дійне нормативно-правове регулювання, суд приходить до висновку, що допущені недоліки в договорі купівлі-продажу нерухомого майна №2388 від 07.04.1994 р., посвідченого на Одеській товарній біржі, не впливають на обставину виникнення у спадкодавця [PERSON] права власності на її майно за цим договором, даний договір є дійсним, тому у цій частині позовних вимог слід відмовити. В цей же час, в зв`язку з перешкодами позивачу в оформленні права власності на спадкове майно в нотаріальному порядку, її позовні вимоги про визнання права власності на об`єкт спадкування підлягають до задоволення з огляду на таке. Підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій, нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії, визначені статтею 49 Закону України «Про нотаріат». Згідно зі статтею 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За статтею 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст.ст. 1235, 1236 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Згідно до ч.1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно зі ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Приписами статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про спадкування», від 03.05.2008 р. №7, «У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження».

Outcome: partial