Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач), про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. В заяві зазначила, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 14.07.2023 по 28.01.2025. Шлюб був розірваний рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28.01.2025. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06.03.2025 з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання дитини [PERSON] (у розмірі 1/4 усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.12.2024 і до досягнення повноліття), а також на утримання позивачки (у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 20.12.2024 і до досягнення дитиною трьох років). Вказане рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося, набрало законної сили, виконавчий лист пред`явлено до примусового виконання. Відповідач належним чином не виконував рішення суду щодо сплати аліментів, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 19 922,78 грн за період з грудня 2024 року по серпень 2025 року. Ухвалою суду від 11.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, сторонам встановлено строки для подання відзиву на позов та заяв по суті справи. 19.12.2025 від відповідача надійшов відзив, у якому він заперечив проти позовних вимог, вважаючи їх необгрунтованими. Зазначив, що позивач фактично перешкоджала його спілкуванню з дитиною, не надавала можливості брати участі у вихованні сина, що свідчить про недобросовісну поведінку позивача. Позивач не довела наявність умисного ухилення від сплати аліментів, а також, що несвоєчасна сплата аліментів завдала шкоди, яка б обгрунтовувала стягнення пені у заявленому розмірі. Крім того, просив долучити копії платіжних документів, які свідчать про погашення заборгованості. В судовому засіданні 12.02.2026 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив задовольнити. Зазначив, що дійсно відповідач у грудні 2025 року (тобто після подання позову до суду) погасив заборгованість зі сплати аліментів, однак вказаний факт не впливає на розмір пені до стягнення, оскільки пеня стягується за попередній період. Відповідач в судовому засіданні 12.02.2026 заперечив проти позовних вимог, з посиланням на обставини, викладені у відзиві. Крім того, додатково зазначив, що він має скрутне матеріальне становище, має статус внутрішньо переміщеної особи, тільки нещодавно знайшов роботу, має хвору матір, а відтак, є підстави для звільнення його від сплати пені за заборгованістю. Крім того, наполягав на особистій явці позивача в судове засідання, а також заявив клопотання про відкладення судового засідання з метою надання додаткових доказів в підтвердження своєї позиції. Представник позивача заперечив проти відкладення судового засідання і визнання явки позивача обов`язковою з огляду на відсутність поважних причин для відкладення. Щодо вирішення клопотань в частині відкладення судового засідання для надання додаткових доказів стороною відповідача та визнання явки позивача обов`язковою суд зазначає наступне. Відповідно до п.п. 4-5 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого ЦПК України строку з таких підстав: необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з положеннями ст.ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. До відзиву додаються докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відтак, беручи до уваги подання 19.12.2025 відповідачем відзиву та доказів, суд вважає, що відповідачу було надано необхідний час для підготовки до розгляду спору та забезпечено в повній мірі можливість реалізації своїх процесуальних прав, а відтак, підстави для відкладення судового засідання відсутні. Щодо клопотання відповідача про визнання явки позивача обов`язковою суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. З огляду на те, що в судовому засіданні позивач забезпечила участь свого представника, повноваження якого підтверджується належним чином, а також беручи до уваги, в матеріалах цивільної справи відсутні відомості, які б вказували на необхідність особистої участі позивача, суд відхиляє це клопотання відповідача як необгрунтоване, а відтак, вбачає наявність підстав для вирішення спору на підставі доказів, поданих учасниками провадження. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши докази, що містяться у цивільній справі, суд дійшов таких висновків. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06.03.2025 у справі № 337/67765/24 з відповідача на користь позивача стягнути аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку(доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.12.2024 року, і до досягнення дитиною повноліття, а також на утримання самої позивачки у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку(доходу) щомісячно, починаючи з 20.12.2024 року і до досягнення дитиною [PERSON] , трьох років. Зазначене рішення набрало законної сили 06.04.2025, носить преюдиційний характер та сторонами не оспорюється. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів (лист Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі від 19.09.2025 № 104348/12) розмір заборгованості (в частині сплати аліментів на утримання позивачки) за період з грудня 2024 року до серпня 2025 року становить 19 922,78 гривень. Згідно з розрахунком пені за несвоєчасну (щомісячну) несплату аліментів від 20.11.2025 загальний розмір пені становить 22 787,68 гривень. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати свою неповнолітню дитину. Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Частиною 1 ст. 196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Суд встановив, що факт несвоєчасної сплати аліментів на користь позивача підтверджується належними та допустимими доказами і відповідачем не спростовано. Суд критично ставиться до заперечень відповідача з посиланням на ті обставини, що він затримував платежі у зв`язку з наявністю спору між сторонами в частині забезпечення позивачкою права на спілкування відповідача з дитиною. У разі наявності спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, побачення дитини з батьком такий спір підлягає вирішенню у порядку, передбаченому положеннями Сімейного кодексу України, а не шляхом затримки сплати аліментів з боку батька. Щодо посилань відповідача на те, що у грудні 2025 року він повністю погасив існуючу заборгованість, суд зазначає, що вказана обставина не може бути підставою для звільнення від сплати неустойки, оскільки частиною 1 ст. 196 СК України визначено, що неустойка у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Виходячи з даних, що містяться в матеріалах справи, пеня нарахована за період з грудня 2024 року по серпень 2025 року, а відтак, добровільне погашення заборгованості відповідачем у грудні 2025 року не звільняє боржника від зобов`язань зі сплати неустойки, які виникли у зв`язку з простроченням платежів у минулому періоді (до часу погашення заборгованості). Щодо усних посилань відповідача в судовому засіданні на об`єктивну неможливість вчасної сплати аліментів у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Вирішуючи питання в частині можливості зменшення розміру неустойки суд бере до уваги, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти в повному розмірі, або доказів, що заборгованість по аліментах виникла з об`єктивних, незалежних від нього причин, відповідач суду не надав. Згідно зі ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Враховуючи положення ч. 1 ст. 196 СК України, якими обмежено максимальний розмір пені (пеня не може перевищувати 100 відсотків заборгованості), суд встановив наявність підстав для стягнення з відповідача пені у розмірі 19 922,78 грн відповідно до розрахунку заборгованості. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, враховуючи звільнення позивачки від сплати судового збору. Щодо заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. 12.01.2026 від позивача надійшла письмова заява, у якій вона зазначила, що планує понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 гривень, а докази понесення цих витрат будуть надані пізніше. В судовому засіданні 12.02.2026 представник позивача підтримав вказану заяву і зазначив, що після ухвалення рішення вони планують подати заяву про розподіл судових витрат та долучити докази понесення вказаних витрат. Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що сторона не змогла надати докази понесення судових витрат у зв`язку з тим, що позивач ще не оплатила послуги адвоката. Водночас, суд звертає увагу сторони, що докази фактичного понесення витрат (тобто передачі коштів) є факультативним, а не обов`язковим доказом понесення витрат. Інших поважних причин неподання інших доказів (договір про надання правничої допомоги, акт надання правничих послуг, детальний опис виконаних робіт тощо) сторона позивача не повідомила. Враховуючи, що на час завершення судового розгляду та переходу до стадії ухвалення рішення суду не надано доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу, а також стороною позивача не зазначено поважних причин такого ненадання, беручи до уваги предмет позову та незначну складність справи, суд не вбачає підстав для призначення додаткового судового засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат.

Outcome: approved