Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

Позивач ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. 06.08.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та [PERSON] укладено Договір №3537816, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію», за умовами якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 5000грн.00коп. строком на 30 днів, до 06.08.2021, зі сплатою процентів у розмірі 15грн., які нараховуються за ставкою 0.01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.0 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. ТОВ «МІЛОАН» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 5000грн.00коп. шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № [NUMBER] . 29.11.2021 було укладено договір №29-11-102, відповідно до якого ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "МІЛОАН" відступило на користь ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3537816. 10.01.2023 було укладено договір №10-01/2023, відповідно до якого ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило на користь ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3537816. Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом вимоги до Відповідача за договором №3537816. Відповідачка не виконала належним чином кредитні зобов`язання, а тому розмір заборгованості відповідача станом на 03.11.2025 за кредитним договором №3537816 становить в розмірі 39155грн.47коп., з яких: - заборгованість за основним зобов`язанням(за тілом кредиту) - 4850грн.00коп.; - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 34305грн.47коп.; - заборгованість за нарахованими процентами згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 0грн.00коп.; - заборгованість за пенею та/або штрафами - 0грн.00коп.; - заборгованість за комісіями - 0грн.00коп.; - інфляційні збитки - 0грн.00коп. - нараховані 3% річних - 0грн.00коп.. У зв`язку із чим просить: стягнути із [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» заборгованість за кредитним договором №3537816 в розмірі 39155грн.47коп. та судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2422грн.40коп. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13000грн.00коп. Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» в судове засідання не з`явився, у поданій позовній заяві /а.с.2-12/ просив розглянути справу в відсутність представника позивача. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову. Зазначила, що кредитного договору №3537816 з ТОВ «Мілоан» не укладала та не підписувала, грошові кошти за кредитним договором не отримувала. Відзиву на позов не подала. Разом з цим відповідачка в судовому засіданні підтвердила той факт, що мобільний телефонний номер, вказаний позивачем в позовній заяві та додатках до неї, дійсно належить їй. Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 7 листопада 2025 року відкрито провадження у справі та призначено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження /а.с.150-151/. Процесуальні дії /вжиття заходів забезпечення позову, витребування доказів, зупинення і поновлення провадження по справі тощо/ у справі не проводилися. Суд, заслухавши відповідачку, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України: зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.1054 ЦК України: за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 527 ЦК України: передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 205 ЦК України: встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до ст.207 ЦК України: правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. За нормою ст.626 ЦК України: договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст.638 ЦК України: договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»: пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.610 ЦК України: порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України: якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина перша статті 1077 ЦК України). Згідно статті 1078 ЦК України: предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Судом встановлено, що 06.08.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та [PERSON] укладено Договір про споживчий кредит №3537816, шляхом обміну електронними повідомленнями. Вказаний договір підписано сторонами, зокрема відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором J60357, у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію» /а.с.39-47/. Підписанням договору відповідачка підтвердила, що вона ознайомлена з усіма його істотними умовами та їй була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства. Верховний Суд у своїй Постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19 дійшов висновку, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінеті пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Аналогічна правова позиція міститься і у постанові Верховного Суду у справі №127/33824/19 від 07.10.2020. Разом з тим, на підтвердження укладення договору №3537816 позивачем надано візуальну послідовність укладення цього договору /а.с.104/, а також довідку про ідентифікацію /а.с.115/. Окрім того, в кредитному договорі зазначено адресу [PERSON] її паспортні дані, ідентифікаційний код, телефон та електронну пошту, котрі належать останній, що є підтвердженням здійсненою нею процедурою ідентифікації в розумінні положень Закону України «Про електронну комерцію». Зазначеним договором були визначені його предмет, розмір кредиту, строки та умови його повернення, розміри плати за користування кредитними коштами та інші умови правовідношення, тобто визначені всі істотні умови договору. Відповідно до п.1.1. Договору Кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п.1.3. договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п.1.2. договору (далі кредит), а позичальник зобов`язався повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі плата) у встановлений п.1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором. Відповідно до п.1.2. Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 5000грн.00коп.. Відповідно до п.1.5.2. Договору проценти за користування кредитом: 15грн., які нараховуються за ставкою 0.01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно п.1.6. Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.0 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Умовами Кредитного договору передбачена видача кредитних коштів Позичальнику безготівково, а саме шляхом переказу коштів на Картковий рахунок. Відповідно до Розділу 2, сторонами узгоджені умови, щодо сплати за кредитом, пролонгації строку користування кредитом, повернення кредиту тощо. /а.с.39-47/. ТОВ «МІЛОАН» свої зобов`язання за договором кредиту виконало та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 5000грн.00коп., шляхом перерахування на банківську картку позичальника № [NUMBER] , що вбачається з квитанції від 06.08.2021 /а.с.116/. Таким чином належними, допустимими та достатніми доказами підтверджено факт перерахування кредитних коштів відповідачу за кредитним договором. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, чим порушила свої зобов`язання, встановлені договором. Факт наявності заборгованості відповідача за кредитним договором підтверджується сукупністю наданих позивачем доказів, які не були спростовані відповідачем. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором /а.с.13-14/, відомістю про щоденні нарахування та погашення /а.с.117-119/, загальний розмір заборгованості відповідача перед ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» за вищевказаним кредитним договором станом на 10.01.2023 39155грн.47коп., що складається з: - 4850грн.00коп. заборгованість за основним зобов`язанням(за тілом кредиту); - 34305грн.47коп. заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги. Правильність такого розрахунку не спростовано відповідачкою, оскільки нею не подано суду жодного доказу на спростування розрахунку заборгованості, контррозрахунку заборгованості відповідачем також надано не було, у зв`язку із чим у суду не має сумнівів, що такий розрахунок здійснено у відповідності до вимогу закону, а тому суд бере його до уваги. 29.11.2021 було укладено договір №29-11-102, відповідно до якого ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "МІЛОАН" відступило на користь ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3537816 /а.с.15-31/. Згідно платіжного доручення №308250005 від 03.12.2021, ТОВ «Вердикт Капітал» сплатило ТОВ «Мілоан» грошову суму в розмірі 4593071грн.13коп. за договором факторингу №29-11-102 /а.с.32/. Згідно акту приймання-передавання реєстру боржників за договором факторингу №29-11-102 від 29.11.2021 /а.с.33/, реєстру боржників за договором факторингу №29-11-102 від 29.11.2021, ТОВ «МІЛОАН» відступило (передало) ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги за кредитним договором до [PERSON] /а.с.35-38/. 10.01.2023 було укладено договір №10-01/2023, відповідно до якого ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило на користь ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3537816 /а.с.48-68/. Згідно акту зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.02.2023, згідно якого ТОВ «Коллект Центр» та ТОВ «Вердикт Капітал» зарахували зустрічні вимоги в порядку статті 601 ЦК України, в тому числі й за договором факторингу №10-01/2023 від 10.01.2023 /а.с.69-71/. Згідно акту прийому-передачу реєстру боржників за договором №10-01/2023 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10.01.2023, реєстру боржників за договором №10-01/2023 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10.01.2023, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило (передало) ТОВ «Коллект Центр» право вимоги за кредитним договором до [PERSON] /а.с.72-78/. Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом вимоги до Відповідача за договором №3537816. Суд критично оцінює та відхиляє доводи відповідачки з огляду на наступне. Суд звертає увагу, що відповідачка, зазначаючи, що нею не було укладено кредитного договору та не було отримано грошових коштів, не надала доказів на спростування наданих позивачем доказів та тверджень. Верховний Суд в постанові від 23 жовтня 2019 року (справа №917/1307/18) розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Відповідачка, заперечуючи позов, самоусунулась від добросовісної реалізації принципу змагальності сторін, та взагалі не подала жодних доказів на підтвердження своїх заперечень. Така позиція сторони відповідачки відповідає концепції «негативного доказу», що перешкоджає об`єктивному та повному розгляду справи судом. Відповідачка, заперечуючи факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів, зобов`язана була надати будь-які належні, достатні та достовірні докази на підтвердження своїх заперечень, зокрема, довідки банківських установ щодо вичерпного переліку наявних банківських карт, емітованих на ім`я відповідача, виписок за вказаними картками, які б підтвердили відсутність зарахування кредитних коштів тощо. Суд вважає такі заперечення сторони відповідачки надуманими та необґрунтованими, а також такими, що спростовуються наданими стороною позивача достатніми, достовірними та належними доказами. Крім того, відхиляючи доводи відповідачки суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява №49684/99; від 27 вересня 2001 року, пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A №303-A; від 9 грудня 1994 року; пункт 29). Відповідно до рішення «Проніна проти України» №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. У Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; хоча судді мають можливість, а інколи зобов`язані вчиняти певні дії з власної ініціативи, судді повинні давати відповідь лише на належні доводи, які здатні вплинути на вирішення спору (пункт 39); виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права. Дотримуючись вищевикладених норм та рекомендацій, суд вважає за можливе не надавати відповіді у рішенні на інші аргументи і доводи сторін у справі, оскільки вони не впливають на правильне вирішення спору. Таким чином судом встановлено факт неналежного виконання відповідачкою прийнятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, не спростовані відповідачкою, а відтак підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно платіжної інструкції №0570160303 від 30.10.2025 /а.с.1/, яка міститься в матеріалах справи, позивач при зверненні до суду сплатив документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2422грн.40коп. та витрати понесені на професійну правничу допомогу в розмірі 13000грн.00коп., що підтверджується договором про надання правничої допомоги №01-07/2024 від 01.07.2024 /а.с.90-97/; прайс-листом АО «Лігал Ассістанс» /а.с.98-99/; заявкою на надання юридичної допомоги №2321 від 01.09.2025 /а.с.100/; витягом із акту №14 про надання юридичної допомоги від 30.09.2025 /а.с.101/, які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача відповідно до ст.133, 137, 141 ЦПК України.

Outcome: approved