Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог Позивач з використанням системи «Електронний суд» звернувся з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 698152 від 30.03.2023 в загальному розмірі 77 760,00 грн, що складається із заборгованості: за тілом кредиту 10 000,00 грн, за процентами 67 760,00 грн, а також судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, 30.03.2023 між відповідачем та ТОВ «Селфі Кредит» з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи був укладений кредитний договір №698152 про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort», відповідно до умов якого товариство надало відповідачу фінансовий кредит на 420 днів у розмірі 10 000,00 грн зі сплатою процентів за користування кредитом, інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. ТОВ «Селфі Кредит» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу можливість користуватися кредитними коштами, проте відповідач не виконав свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та відсотків за користування ними. 01.02.2024 між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладений договір факторингу № 01022024, відповідно до умов якого ТОВ «Селфі Кредит» відступило на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» права грошової вимоги до боржників, у тому числі, за кредитним договором № 698152 від 30.03.2023. Обґрунтовуючи наявність права вимоги до відповідача, позивач посилається на положення ст. 512 ЦК України та вказує, що на підставі договору факторингу позивач набув права кредитора у зобов`язаннях, а відтак і права вимоги до [PERSON] , який умови кредитного договору в повному обсязі не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 01.02.2024 становить 77 760,00 грн. ІІ. Процедура та позиції сторін Відповідно до ухвали суду від 09.12.2025 у справі відкрито провадження та постановлено розгляд справи проводити у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін; задоволено клопотання ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» про витребування доказів, витребувано з АТ КБ «ПриватБанк» інформацію: чи була успішною транзакція, здійснена 30.03.2023 на банківську картку № [NUMBER] , яка належить [PERSON] , в сумі 10 000,00 грн; чи були зараховані грошові кошти за вказаною транзакцією на відповідний рахунок власника банківської карти № [NUMBER] (а. с. 59-60). 13.01.2026 АТ КБ «ПриватБанк» на виконання вимог ухвали суду від 09.12.2025 направило відомості, які витребовував суд (а. с. 72). Копія ухвали про відкриття провадження у справі направлялась відповідачу за зареєстрованим місцем його проживання, однак поштове відправлення повернулось на адресу суду не врученими з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 61, 67, 68). Крім того, копія ухвали про відкриття провадження у справі була також надіслана та доставлена до електронного кабінету відповідача, який, що було встановлено судом, зареєстрований в ЄСІТІС, що підтверджується змістом довідки про доставку електронного листа, складеного відповідальним працівником суду (а. с. 65). Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Сторони не скористались своїм правом та не подали до суда клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 29.01.2026 від представника відповідача Кірюшина А.А. надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 73-77), згідно з яким відповідач позов визнав частково, не заперечував проти стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10000,00 грн та за відсотками також в розмірі 10000,00 грн. Відповідач не заперечував, що отримав кредит від первісного кредитора в сумі 10000,00 грн, а нараховані за договором відсотки в сумі 67760,00 грн вважає завищеними, умови договору, які передбачають їх нарахування в такому розмірі, несправедливими, такими, що не відповідають положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав і обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг. Крім того, представник покликався на те, що заявлені до стягнення позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн значно завищені, не відповідають складності справи, яка за характером спірних правовідносин не є складною, є нерозумними та не були неминучими. Предмет позову у справі не є складним, не потребував вивчення великого обсягу нормативно-правових актів, складення великої кількості процесуальних документів, не потребував витрат значного часу на вивчення обставин справи. Інші заяви по суті справи до суду не надходили. ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За правилами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди; договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. ІV. Обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження та мотиви суду Судом встановлено, що 30.03.2023 між відповідачем та ТОВ «Селфі Кредит» з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи в електронному вигляді був укладений кредитний договір №698152 про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» (а. с. 8-19). За умовами договору товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором (п. 1.2 Договору). Укладення Договору здійснюється сторонами за допомогою ІТС товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через Веб сайт, електронна ідентифікація споживача здійснюється при вхрді споживача до особистого кабінету (п. 1.1 Договору). Відповідно до п. 1.3, 1.4 договору сума кредиту (загальний розмір) складає 10 000,00 грн. Строк кредиту 420 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. Зі змісту п. 1.5 договору вбачається, що тип процентної ставки - фіксована. За користування кредитом нараховуються проценти: стандартна ставка становить 2.2 % в день та застосовується в межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору. Крім того, в п. 1.5.2 встановлені умови застосування зниженої процентної ставки у розмірі 1,43 % в день. Відповідно до п. 2.1 договору, кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] . Сума кредиту (його частина) перераховується товариством протягом двох календарних днів з моменту укладення цього договору. Дата надання кредиту: 30.03.2023 або 31.03.2023 (п. 2.2 договору). В розділі 3 договору сторони узгодили порядок обчислення (нарахування), економічну сутність та базу розрахунку процентів, порядок зміни процентів. Згідно з п. 4.4. договору клієнт зобов`язаний у встановлений договором строк, повернути кредит, сплатити проценти, штрафи та пені (у разі наявності) та інші платежі передбачені договором. Відповідно до п. 9.2 договору, цей договір вважається укладеним з моменту його підписання електронними підписами сторін та діє до повного виконання клієнтом зобов`язань за ним. Кредитний договір № 698152 від 30.03.2023 відповідач підписав за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (а. с. 18). Крім того, [PERSON] електронним підписом підписав також Додаток № 1 до договору, який містить графік платежів, розрахований із застосуванням зниженої процентної ставки за умов, що споживач виконуватиме зобов`язання згідно з умовами договору, в межах строку кредитування з 30.03.2023 по 24.03.2024, загальна вартість кредиту становить 86890,00 грн (на звороті а. с. 18-19). На виконання умов договору 30.03.2023 відповідачу було надано кредитні кошти в розмірі 10000,00 грн шляхом перерахування на його банківську картку [NUMBER] , що підтверджується змістом відповіді ТОВ «Пейтек» № 20251020-279 від 20.10.2025 та змістом листа АТ КБ «ПриватБанк» № 20.1.0.0.0/7-251225/42802-Б від 04.01.2026 (а. с. 22 на звороті, а.с. 71). З матеріалів справи, досліджених судом, встановлено, що первісний кредитор ТОВ «Селфі Кредит» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти в розмірі, який був обумовлений в договорі. Відповідач та його представник у відзиві на позовну заяву не заперечували факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів в розмірі 10000,00 грн. 01.02.2024 між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладений договір факторингу № 01022024, відповідно до умов якого ТОВ «Селфі Кредит» відступило на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» права грошової вимоги, зокрема, і до відповідача за кредитним договором № 698152 від 30.03.2023, що підтверджується змістом самого договору та Витягом з реєстру боржників до договору факторингу (а. с. 29-34). Частиною 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, на підставі ст. 512, 514 ЦК України до ТОВ «ФК «Кредит- Капітал» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 698152 від 30.03.2023. У статтях 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов забороняється. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Зі змісту розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що відповідач свої зобов`язання щодо повернення тіла кредиту не виконав в повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 10000,00 грн, яка підтверджена належними доказами, що призвело до порушення майнових прав позивача. Щодо розміру заявлених до стягнення відсотків суд встановив таке. Звертаючись до суду з позовом ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» просить стягнути з відповідача заборгованість за процентами в розмірі 67 760,00 грн, які нараховані за 309 днів за період з 30.03.2023 по 01.02.2024. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву заперечував проти стягнення відсотків в такому розмірі, вважає їх завищеними, умови договору про їх нарахування несправедливими. Суд погоджується з доводами представника відповідача з огляду на таке. Захист прав споживачів є конституційним обов`язком держави, який передбачений в ч. 4 ст. 42 Конституції України. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Тлумачення змісту як статті 3 ЦК України загалом, так і шостого її пункту свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) за своєю суттю є нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, під час тлумачення норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 (п. 6.20). Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). В рішенні Конституційного суду України від 11.07.2013, №7-рп/2013, зазначено, що у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Застосовуючи таку норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення. У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 у справі № 132/1006/19 провадження №61-1602св20. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 викладено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. В постанові Верховного Суду № 679/1103/23 від 12.02.2025 зазначено таке: [... Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509, ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Необхідно зазначити, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09.04.1985 № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктом 1.2 зазначеної Резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17.05.1973 №.543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 (п. 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.] Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20). Аналіз нормативно-правових актів, які регулюють правові відносини зі споживчого кредитування, зокрема, норм законів України «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування» тощо дає підстави для висновку, що законодавець послідовно вносить до них зміни, направлені на захист прав споживачів - позичальників за договорами споживчого кредиту, в тому числі, які обмежуть можливості позикодавців отримувати невиправдано завищені прибутки від надання позичальникам в користування кредитних коштів, зокрема, щодо встановлення розміру відсотків, підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку, обмеження застосування штрафних санкцій та інших платежів, порядок інформування споживачів про всі платежі, які підлягають сплаті за договором. Зокрема, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX від 22.11.2023, який набрав чинності з 24.12.2023, внесені зміни до Закону України «Про споживче кредитування», в якому передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки за кредитом не може перевищувати 1% (ст. 9). Стаття 21 цього ж закону, з урахуванням змін, передбачає особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит, в якій обумовлені максимальні розміри штрафних санкцій, які передбачені за неналежне виконання грошового зобов`язання, пов`язаного з повернення кредиту, які не можуть перевищувати розмір подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не можуть бути збільшені за домовленістю сторін. І хоча положення нового законодавства не можуть застосовуватися ретроспективно, проте з їх змісту цілком зрозуміло простежується тенденція, що вказані зміни направлені саме на захист прав споживачів від недобросовісних дій позикодавців. Такий же принцип прослідковується і в рішеннях Конституційного Суду України, судовій практиці Верховного Суду, зі змісту яких вбачається, що споживач є слабкою стороною в таких правовідносинах, його права потребують більшого захисту зі сторони держави і виваженого ставлення, умови договорів, не дивлячись на такі засади як свобода договору та обов`язковість його умов, підлягають тлумаченню і застосуванню з урахуванням принципів пропорційності, добросовісності та розумності. Проаналізувавши матеріали справи, умови укладеного між сторонами договору, суд вважає, що проценти в сумі 67 760,00 грн, які нараховані за ставкою 2,2 % в день, які просить стягнути позивач, є занадто завищеними, неспівмірними із сумою тіла кредита, яка становить 10 000,00 грн, фактиично в 7 разів перевищує його розмір, що суперечить принципам розумності та добросовісності, призводить до суттєвого дисбалансу сторін договору і ставить споживача у вкрай невигідне становище, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації за користування коштами, що має наслідком невиправдане отримання прибутку позивачем. При цьому суд враховує, що позивач не був безпосереднім позичальником за договором споживчого кредиту, право вимоги до якого перейшло на підставі договору факторингу, зі змісту якого вбачається, що загальна сума прав вимоги, яка відступалась за договором, складала 178 658 453,62 грн, а ціна продажу за договором, яку він фактично сплатив, склала лише 2 262 377,25 грн (п. 6.1.1., 7.1. договору факторингу), тобто безпосередньо позивач значних фінансових затрат за вказаним договором споживчого кредитування не поніс, а відтак стягнення відсотків у визначеному судом розмірі не поставить його у скрутне матеріальне становище, не призведе до суттєвого порушення його майнових прав. За таких обставин, суд доходить висновку про необхідність зменшення відсотків, які підлягають стягненню, і вважає за можливе визначити відсотки в розмірі 20 000,00 грн, що становить подвійну суму від отриманого відповідачем кредиту і буде достатнім для компенсації за несвоєчасне повернення відповідачем кредитних коштів. Визначаючи відсотки в такому розмірі, суд враховує достатньо тривале невиконання відповідачем умов договору з повернення кредитних коштів та процентів за їх користування, з матеріалів справи вбачається, що відповідач, отримавши кредит, не сплатив жодного платежу для виконання умов договору. Таким чином, суд, встановивши, що відповідач допустив неналежне виконання умов договору щодо повернення кредитних коштів, що призвело до порушення майнових прав позивача, виходячи із засад розумності та справедливості, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково і стягує з відповідача на користь позивача заборгованість, яка становить 30 000,00 грн, яка складається із: тіло кредиту 10 000,00 грн; відсотки за користування кредитними коштами 20 000,00 грн. В задоволенні решти вимог про стягнення відсотків суд відмовляє за безпідставністю. V. Розподіл судових витрат Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з положеннями ч. 1ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат на оплату професійної правничої допомоги в сумі 8000,00 грн підтверджено змістом договору про надання правової (правничої) допомоги № 0107 від 01.07.2025, укладеного між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та адвокатським об`єднанням «Апологет», актом № 257 наданих послуг (правової (правничої) допомоги від 10.11.2025, детальним описом наданих послуг від 10.11.2025 до акту № 257 (на звороті а. с. 38-39). З огляду на те, що позовні вимоги задоволені частково, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню витрати з надання професійної правничої допомоги пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 3040,00 грн (8000,00 грн х 38% від задоволених вимог) Беручи до уваги те, що суд стягує витрати на правничу допомогу пропорційно до задоволених вимог, то підтсави для додаткового їх зменшення за клопотанням представника відповідач а відсутні. На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки судом частково задоволено позов, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 920,51 грн (2422,40 грн х 38% від задоволених вимог).

Outcome: approved