Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

Представник позивача через систему «Електронний суд» звернулася до суду із позовною заявою в інтересах [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що 21 березня 2023 року між громадянином Турецької Республіки [PERSON] , [INFO] , та громадянкою України [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб. Реєстрація шлюбу була здійснена на території України, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим 21 березня 2023 року Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Від даного шлюбу у подружжя народилася донька [PERSON] , [INFO] . На даний час дитина проживає з мамою, між батьками досягнуто згоди щодо участі батька у вихованні та утриманні дитини. Спір про визначення місця проживання дитини та про участь в утриманні дитини на даний момент між сторонами відсутній. Ухвалою суду від 18.12.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та вирішено справу розглядати з викликом сторін. Представник позивача в судовому засіданні позові вимоги підтримує в повному обсязі, позов просить задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні визнала позов, просила шлюб розірвати, строк на примирення не надавати. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов про розірвання шлюбу підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом установлено, що сторони зареєстрували шлюб 21 березня 2023 року між [PERSON] , громадянином Турецької Республіки, та [PERSON] , громадянкою України, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим 21 березня 2023 року Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Від даного шлюбу у подружжя народилася донька [PERSON] , [INFO] . На даний час дитина проживає з мамою, між батьками досягнуто згоди щодо участі батька у вихованні та утриманні дитини. Спір про визначення місця проживання дитини та про участь в утриманні дитини на даний момент між сторонами відсутній. Як вбачається із позовної заяви, подружні взаємовідносини стали погіршуватися, виникли різного роду непорозуміння, внаслідок чого подружжя остаточно втратило взаємні почуття поваги та любові один до одного. Наданий час їх шлюбні відносини фактично припинилися та подальше збереження шлюбу не можливе. Сторони вже звертались в суд у 2025 році з позовом про розірвання шлюбу, однак, позов був залишений без розгляду за заявою сторін, проте примирення не відбулось. Відповідно до ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 60 вказаного Закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, зокрема якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення. Відповідно до ч. 1 статті 23 Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах (ратифікована 05.07.2001 року), у випадку, коли один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а інший - громадянином другої, розгляд справи про розірвання шлюбу та роздільне проживання подружжя визначатиметься законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мають спільне місце проживання. Останнє спільне місце проживання подружжя знаходиться на території України, що підтверджується матеріалами справи, зокрема, посвідкою позивача на постійне місце проживання в Україні та витягом з реєстру територіальної громади з адресою реєстрації обох сторін [ADDRESS] . Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст. 111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Однак зазначена норма є диспозитивною. Тобто, у випадку виявлення обставин або фактів, під час підготовки справи до розгляду або під час попереднього засідання, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Диспозитивність цієї норми підкреслюється і у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», в якій зазначається, що вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов`язком. Згідно ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи зазначені позивачем причини розірвання шлюбу, характер їх відносин, наполягання сторін на розірванні шлюбу, а також визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд вважає, що подальше спільне життя подружжя суперечило б їх інтересам, що є підставою для розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, при вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами, враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову даного характеру, тобто 605,60 гривень (50% від 1 211,20 гривень), решта 50 відсотків судового збору в сумі 605,60 гривень підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved