Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український Харчовий Альянс" про визнання договору оренди недійсним та стягнення коштів. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] . Після його смертi відкрилася спадщина на належнi йому земельні дiлянки з кадастровими номерами 1822384600:12:000:0070 та 1822384600:14:000:0185 з відповідними площами 3,05 га та 0,74 га, які належали йому на підставі державного акту серії ЖТ № 226533, виданого 12.08.2005 року. Спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] прийняла позивачка. 01.12.2012 року [PERSON] та ТОВ «Нива Полiсся» підписали договiр оренди земельної дiлянки з кадастровим номером 1822384600:12:000:0070 загальною площею 3,05 га терміном на 5 років. Вищевказаний договір був зареестрований у відповідності до чинного законодавства на момент його укладення. Договір оренди земельної дiлянки, укладений між [PERSON] та ТОВ «Нива Полісся» припинив свою дію в 2017 paui, оскільки сплив термін, на який його було укладено. Однак позивачці стало відомо, що успадкована нею земельна ділянка з кадастровим номером 1822384600:12:000:0070 загальною площею 3,05 га передана в оренду на строк 15 років, який укладений 21.01.2014 року між [PERSON] , від імені якого за довіреністю, посвідченою секретарем Веселівської сільської ради Коростенського району Житомирської області 1ваненко Л.П. за реєстровим №22 від 26.12.2013 року, діє Калита Дмитро Васильович (надалi представник Орендодавця) та ТОВ « Український харчовий Альянс» терміном на 15 років. Вважає укладений договір оренди мiж [PERSON] , від імені якого за довіреністю, посвідченою секретарем Веселівської сільської ради Коростенського району Житомирської областi Iваненко Л.П. за реестровим № 22 вiд 26.12.2013 року, дiє [PERSON] (як представник Орендодавця) та ТОВ « Український Харчовий Альянс» терміном на 15 років недійсним, оскільки відповідно до ч. З ст. 245 Цивільного кодексу Украiни довіреність особи, яка проживає у населеному пункті, де немає нотаріусів, може бути посвідчена уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крiм довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління i розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування i розпорядження транспортними засобами. ТОВ «Украiнський Харчовий Альянс» та [PERSON] , діючи в порушення закону, уклали між собою договір оренди землі та приховавши вiд рееструючого органу відомості про існування первісного чинного договору оренди на цю земельну дiлянку, зареєстрували вказане речове право в рееєстрі речових прав, що фактично привело до появи факту існування одночасно двох правочинів щодо однакового об`єкту договору та зобов`язань, що суперечить законодавству Украiни та породжує наслідки зобов`язань по двом договорам одночасно. 27 листопада 2025 року позивачці стало відомо, що належну їй земельні ділянки орендарем ТОВ «Український Харчовий Альянс» передано в суборенду згідно з договором суборенди земельної ділянки номер 01/06-24 вiд 01.03.2024 року, що вказує на те, що ТОВ «Український Харчовий Альянс» використовує у своїй господарській діяльностi належну їй земельну ділянку. У зв`язку з викладеним просила: 1. Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1822384600:12:000:0070, загальною площею 3,05 га, який укладений 21.01 2014 року між [PERSON] від імені, якого за довіреністю, посвідченою секретарем Веселівської сільської ради Коростенського району Житомирської областi Іваненко Л.П. за реєстровим №22 вгд 26.12.2013 року, діє [PERSON] (як представник Орендодавця) та ТОВ «Український Харчовий Альянс» терміном на 15 років. 2. Витребувати з чужого незаконного володіння ТОВ «Український Харчовий Альянс» на користь [PERSON] , [INFO] , земельну ділянку з кадастровим номером 1822384600:12:000:0070, площа 3,05 га, що розташована на території Веселівської сільської ради Коростенського району Житомирської області. 3. Скасувати номер запису про інше речове право №4337743 від 21.01.2014 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно. 4. Стягнути з ТОВ «Український Харчовий Альянс» на корить [PERSON] , [INFO] , кошти в сумі 77039,60 грн. за використання земельної ділянки та судові витрати. Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05.12.2025 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження та встановлено строк для подання сторонами до суду заяв по суті. Відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, копію ухвали отримав 23.12.2025 року, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення кореспонденції, правом подачі відзиву на позов не скористався, будь-яких заяв, заперечень, клопотань пов`язаних з розглядом справи до суду не надав. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами справи. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності із ч. 5,8 ст. 279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що між сторонами виник спір у сфері недійсності правочину, який регулюються загальними положеннями глави 16 «Правочини» ЦК України, а також Законами України «Про нотаріат», «Про оренду землі». Положеннями ч.1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 15 цього Кодексу передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду на захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а способами захисту може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до положень ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Статтею ст.237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, при цьому представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно з ч.1,3 статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Положеннями статті 239 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє, при цьому згідно ч.1 ст.240 цього Кодексу представник зобовязаний вчиняти правочини за наданими йому повноваженнями особисто. Відповідно до ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. Положеннями частин 1,3 ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю, а довіреність є письмовий документ, що видається однією особою для представництва перед третіми особами, тобто видача довіреності - односторонній правочин. Згідно ч.1 ст.245 ЦК України передбачено, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчиняти правочин, а відповідно до ч.3 даної статті (з урахуванням внесених законом України №1055-V1 від 03.03.2009 року змін) встановлено, зокрема, що довіреність особи, яка проживає у населеному пункті, де немає нотаріусів, може бути посвідчена уповноваженою на це посадовою особою орган місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами. Довіреності, посвідчені зазначеними в частині третій посадовими особами, прирівнюються до нотаріально посвідчених. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності, а якщо строк довіреності е встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії. Довіреність, у якій не вказана дата її вчинення, є нікчемною. Частиною першою ст.249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Судом встановлено, що 01.12.2012 року між [PERSON] (орендодавцем) та ТОВ «Ниви Полісся» (орендарем) був укладений договір оренди землі, відповідно якого орендодавець надає, а Оренднар приймає у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Веселівської сільської ради з кадастровим номером 1822384600:12:000:0070, загальною площею 3,0500 га на строк 5 років з урахуванням періоду ротації сівозміни. Договір діє з моменту його державної реєстрації (п.1.1,2.1,3.1 Договору). 21.01.2014 року між [PERSON] (орендодавець), який проживає в [ADDRESS] , від імені якого за довіреністю, посвідченою секретарем Веселівської сільської ради Коростенського району Житомирської області Іваненко Л.П. за реєстровим № 22 від 26.12.2013 року, діє [PERSON] як представник орендодавця, з одного боку та ТОВ «Український харчовий альянс» був укладений договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1822386600:08:000:0075, належної на праві власності орендодавцю на праві особистої приватної власності згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 226533, який виданий 12.08.2005 року управлінням Держкомзему у Коростенському районі Житомирської області (п.1.1 Договору). Строк дії договору встановлений на 15 років з урахуванням ротації основної сівозміни (п.3.1 Договору). Пунктом 14.2 вказаного договору сторони узгодили, що цей договір набирає чинності після підписання його сторонами, нотаріального посвідчення та його державної реєстрації. Договір підписаний представником орендодавця та орендарем, скріплений печаткою ТОВ «Український харчовий альянс» та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алещенко Т.О. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.11.2025 року підтверджується державна реєстрація 21.01.2014 року права оренди землі серія, номер 11, виданий 21.01.2014 року приватним нотаріусом Київського МНО, ТОВ «Український харчовий альянс», а також право суборенди від 15.07.2024 на підставі договору суборенди земельної ділянки № 0/06-24 від 01.03.2024 з ТОВ «Український харчовий альянс ЕКО». Оскільки відомості про державну реєстрацію договору оренди землі, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Ниви Полісся» 01.2.2012 року матеріали позовної заяви не містять, то слід дійти висновку, що в силу п.3.1 вказаного договору та згідно з положеннями ст.182,210 ЦК України вважається таким, що не вчинений. З цих підстав суд відхиляє доводи позивачки про те, що існують одночасно два договори щодо однакового об`єкту договору та зобов`язань як безпідставні. Також судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Другої Коростенської державної нотаріальної контори Житомирської області від 15.12.2023 року, [PERSON] , [INFO] , є спадкоємцем за законом після смерті чоловіка [PERSON] , 1934 р.н, який помер [INFO] . Спадщина складається із земельної ділянки, що розташована на території Веселівської сільської ради Коростенського району Житомирської області, яка належала спадкодавцю на праві приватної власності згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 226533, виданого Коростенською РДА Житомирської області 12.08.2005 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації актів на право власності на землю за № 010521000041. Земельна ділянка має площу 0,7381 га, кадастровий № 1822384600:14:000:0185. Відомостей про спадкування [PERSON] права на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 1822384600:12:000:0070, загальною площею 3,0500 га матеріали позовної заяви не містять. Позивачем не заявлено суду клопотань про витребування матеріалів спадкової справи до майна померлого [PERSON] . Згідно з розділом «Відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно» Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майна станом на час формування інформаційної довідки 27.11.2025 року вбачається, що власником земельної ділянки з кадастровим номером 1822384600:12:000:0070, загальною площею 3,0500 га, у частці 1 є [PERSON] . Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що "недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим". Позивачкою у позовній заяві та долученими до неї доказами не підтверджено наявність правових та фактичних підстав для ініціювання спору про визнання договору оренди земельної ділянки 1822384600:12:000:0070, загальною площею 3,0500 га, недійсним, оскільки не доведено наявність у неї порушеного права або законного інтересу, зокрема відсутні докази набуття прав на вказану земельну ділянку у порядку спадкування після смерті [PERSON] . Щодо доводів позивачки про укладення договору оренди земельної ділянки з порушенням вимог ч.3 ст.245 ЦК України суд зазначає таке. Згідно з частинами першою, третьою статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність особи, яка проживає у населеному пункті, де немає нотаріусів, може бути посвідчена уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 192/2012/15-ц (провадження № 61-13648св18) зазначено, що: "відповідно до статті 40 Закону України «Про нотаріат» № 3425-ХІІ до нотаріально посвідчених довіреностей прирівнюються, зокрема, довіреності осіб, які проживають у населених пунктах, де немає нотаріусів, посвідчені уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреності на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування та розпорядження транспортними засобами. Вказані положення Закону кореспондуються з частиною третьою статті 245 ЦК України, та свідчать про те, з дня набрання законної сили, внесених Законом № 1054-VI від 03 березня 2009 року змін, посадові особи місцевого самоврядування не мають права нотаріально посвідчувати довіреності, а вправі посвідчувати довіреності, прирівняні до нотаріально посвідчених, при цьому, виходячи зі змісту частини сьомої статті 40 вказаного вище Закону, посвідчення таких довіреностей має відбуватися з дотриманням вимог Закону України "Про нотаріат" та інших нормативно-правових актів, в тому числі: Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 419 (зі змінами (далі - Порядок), наказу Міністерства юстиції України від 31 жовтня 2006 року № 83/5 "Про затвердження форм реєстру для реєстрації заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, посвідчувальних написів на них та зразків цих документів", в редакції, яка діяла на період виникнення спірних правовідносин. З урахуванням зазначеного та рішення Конституційного Суду України від 05 лютого 2004 року у справі № 1-5/2004 щодо тлумачення поняття "передача" на підставі долучених до позовної заяви доказів судом не встановлено, що зміст виданої довіреності включав право розпорядження земельною ділянкою як нерухомим майном, а з наданого договору вбачається, що довіреність від 26.12.2013 року була реалізована представником орендодавця на здійснення від імені власника правомочності щодо права укладення договору оренди. Аналогічна правова позиція за подібних правовідносин викладена Верховним Судом у постанові від 03.06.2020 року у справі № 613/606/15-ц. Отже, суд дійшов висновку, що посадові особи органу місцевого самоврядування мають право посвідчувати довіреності з повноваженнями на право укладення договорів оренди земельної ділянки як таких, що прирівняні до нотаріально посвідчених. Крім того, нотаріусом під час посвідчення договору оренди земельної ділянки від 21.01.2014 року перевірені документи сторін, тому у суду відсутні підстави констатувати, що правочин вчинений неуповноваженими особами. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3,5 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За встановлених судом обставин слід дійти висновку про відсутність правових та фактичних підстав для визнання договору оренди земельної ділянки від 21.01.2014 року недійсним з підстав ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України та про відмову у задоволенні позовної заяви у цій частині. Інші позовні вимоги, а саме витребування з чужого незаконного володіння спірної земельної ділянки та стягнення з ТОВ «Український харчовий альянс» на користь позивачки 77039,60 грн за безпідставне використання земельної ділянки є похідними від основної вимоги про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним. При цьому, суд враховує, що предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння. Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, зокрема землями сільськогосподарського призначення, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Оскільки позивачем не доведено право на спірну земельну ділянку, а також не спростована правомірність правочину, а судом не встановлено підстав для визнання його недійсним вимога про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння задоволенню не підлягає. Щодо позовної вимоги про стягнення коштів за користування земельною ділянкою суд зазначає, що відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Отже, незалежно від часу оформлення та отримання свідоцтва про право на спадщину, здійснення державної реєстрації майнових прав на нерухоме майно, спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України. Позивач як на правову підставу стягнення коштів за користування земельною ділянкою посилається безпідставне використання земельної ділянки, тобто норми ст.1212-1214 ЦК України, які регулюють зобов`язання з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 висновувала, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України. Разом з тим до спірних правовідносин мають застосовуватися норми ст. 525,526,530 ЦК України, які регулюють зобов`язальні відносини, де підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Відповідно до ст.21 Закону Украни «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Оскільки позивачем не доведено ні наявність у неї права на спірну земельну ділянку, ні надано доказів на підтвердження відсутності проведення орендної плати, то вимога про стягнення будь-яких коштів з відповідача щодо земельної ділянки № 1822384600:12:000:0070 є безпідставою. За таких обставин судом не встановлено підстав для стягнення коштів на відшкодування безпідставного набуття (використання) нерухомого майна згідно наданого розрахунку за 11 років використання земельної ділянки, виходячи з її оціночної вартості. Враховуючи встановлену судом правомірність правочину підстав для задоволення вказаних вимог суд не вбачає. Крім того, вимога про скасування номера запису про інше речове право №4337743 від 21.01.2014 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, окрім вказаного вище, не узгоджується з положеннями ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якою передбачені підстави та умови припинення речових прав на нерухоме майно, зокрема у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються, а не скасувується за судовим рішенням номер запису про речове право. Оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, то відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed