Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

15 грудня 2025 року [PERSON] з використанням системи «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить: - визнати квартиру [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Обґрунтовано позов тим, що з 10 жовтня 1987 року позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 листопада 2024 року було розірвано. У період шлюбу, а саме 08 лютого 2012 року, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання (догляду), за умовами якого [PERSON] передала [PERSON] у власність квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] зобов?язалася забезпечувати [PERSON] утриманням та доглядом довічно. Вказаний договір довічного утримання (догляду) був укладений в інтересах сім?ї сторін, а зобов?язання щодо утримання [PERSON] несли як позивач, так і відповідач рівноцінно. Позивач працював та отримував пенсію, заробляв гроші, купував продукти харчування та ліки для [PERSON] , приймав активну участь в її догляді, а пізніше після смерті [INFO] [PERSON] - і в організації її поховання. Позивач, який хоча і не був визначений у договорі довічного утримання як набувач, проте повноцінно виконував обов?язки за таким договором солідарно з набувачем, а тому спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Сторони не змогли дійти згоди щодо поділу вказаного нерухомого майна, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. В установлений судом строк відповідач відзив на позов не подала. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд його задовольнити. Позивач вказав, що працював та отримував пенсію, віддавав гроші відповідачу і з цих грошей відповідач купувала продукти харчування та ліки [PERSON] . Також, позивач самостійно купував [PERSON] продукти харчування, здійснював у квартирі ремонт, коли у кухні щось забивалося чи у ванній кімнаті протікало. [PERSON] певний час перебувала у психіатричній лікарні, тому боялася чоловіків, у зв`язку з чим позивач безпосередній догляд за нею не здійснював. Відповідач у судовому засіданні позов не визнала. Зазначила, що ще в 2011 році [PERSON] хотіла, щоб відповідач здійснювала за нею догляд. У 2011 році [PERSON] перебувала в психіатричній лікарні, її довго не привозили додому, тому відповідач почала телефонувати і розшукувати її. Привезла [PERSON] додому родичка позивача, яка працювала у психіатричній лікарні. Остання не допускала відповідача до квартири [PERSON] , сама почала її скрізь водити. Десь у грудні 2011 року у відповідача з сусідом, який також працював у психіатричній лікарні, сталася розмова, в якій той повідомив про продаж квартири [PERSON] . Він думав, що документи на квартиру [PERSON] знаходяться у відповідача. Після цього відповідач говорила з [PERSON] , хотіла зупинити продаж квартири. Відповідач також зверталася до відділу по боротьбі з організованою злочинністю та інших органів з метою унеможливити незаконний продаж квартири [PERSON] . Потім вони пішли до нотаріуса і [PERSON] 23 грудня 2011 року склала на ім`я відповідача заповіт. У подальшому [PERSON] хотіла оформити квартиру на відповідача, договір дарування вона побоювалася укладати, тому нотаріус порадила укласти договір довічного утримання. Відповідач весь час проводила в [PERSON] , здійснювала за нею догляд. Грошові кошти на придбання продуктів, ліків тощо були в [PERSON] і за них відповідач купувала все необхідне. Також, [PERSON] залишила гроші і на її поховання. Позивач не допомагав у догляді та утриманні [PERSON] . Якщо позивач і купував продукти, то для їх сім`ї, а не для [PERSON] . Відповідач розуміла, що квартира буде спільною з позивачем, але не думала, що позивач буде подавати до суду. Відповідач укладала договір довічного утримання з метою, щоб спірна квартира у подальшому залишиться сину сторін, на ім`я якого відповідач 29 січня 2016 року склала заповіт. Заслухавши доводи позивача, представника позивача, відповідача та дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. Позивач та відповідач з 10 жовтня 1987 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 листопада 2024 року було розірвано (а.с. 9-10). Відповідно до договору довічного утримання (догляду) від 08 лютого 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори Моклигіною О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2-92, [PERSON] (відчужувач) передала [PERSON] (набувачеві) квартиру [ADDRESS] , взамін чого набувач зобов`язався забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно (а.с. 5-6). Укладення вказаного договору вчинено за згодою, наданою чоловіком набувача, що підтверджується заявою, підпис на якій засвідчено Першою чернігівською державною нотаріальною конторою 08 лютого 2012 року за № 2-91, яка додається до примірника цього договору, що зберігається у справах Першої чернігівської державної нотаріальної контори. У пунктах 7, 8, 10 договору зазначено, що матеріальне забезечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу оцінюється сторонами у 510 грн. Ця оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. Матеріальне забезпечення складається з утримання (догляду), яке визначається сторонами у вигляді: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі; забезпечення відчужувача щоденним триразовим калорійним харчуванням (сніданком, обідом, вечерею); забезпечення відчужувача придатним до носіння одягом, взуттям відповідно до сезону; надання побутових послуг (прання білизни, в тому числі постільної білизни 1 раз на 7 днів; послуг перукаря: ремонт побутової, аудіо (відео) техніки); забезпечення відчужувача відповідними санітарними умовами проживання (прибирання квартири не рідше одного разу на тиждень; здійснення, якщо в цьому буде потреба, поточного ремонту квартири; ремонтувати та змінювати санітарно-технічні прилади та пристрої); забезпечення відчужувача необхідними лікарськими засобами. Згідно із пунктом 10 договору сторони погодили обв`язки набувача, а саме: у встановлені строки та в необхідному обсязі здійснювати всі види утримання (догляду), передбаченого пунктом 8 цього договору; не створювати перешкод для відвідування відчужувача родичами, знайомими; до смерті відчужувача не продавати, не дарувати, не міняти майно, передане за цим договором, не укладати щодо нього договір застави, не передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину; у разі смерті відчужувача поховати її. Відповідно до пункту 13 договору право власності на квартиру у набувача виникає з моменту державної реєстрації договору. 28 лютого 2012 року право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за відповідачем, про що свідчить копія Витягу про державну реєстрацію прав від 28 лютого 2012 року (а.с. 7). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 8). Згідно з положеннями частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини другої статті 355 Цивільного кодексу України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно із частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Також, статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя в судовому порядку в разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17. Відповідно до частини першої статті 61 Сімейного кодексу України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права. Згідно зі статтею 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до статті 744 Цивільного кодексу України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 745 Цивільного кодексу України). Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов`язок перед відчужувачем є солідарним. Договір довічного утримання (догляду) може бути укладений відчужувачем на користь третьої особи (стаття 746 Цивільного кодексу України). Згідно зі статтею 748 Цивільного кодексу України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Відповідно до статті 749 Цивільного кодексу України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач зобов`язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). Якщо частина майна відчужувача перейшла до його спадкоємців, витрати на його поховання мають бути справедливо розподілені між ними та набувачем. У постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року в справі № 6-2891цс15 зазначено, що системний аналіз статей 60, 61 Сімейного кодексу України, статей 744, 746, 749 Цивільного кодексу України у сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем. У постанові від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, предметом якої також були правовідносини щодо договору довічного утримання, укладеного під час шлюбу, Верховний Суд України доповнив правовий висновок, викладений у постанові від 13 квітня 2016 року щодо застосування статей 60, 61 Сімейного кодексу України з огляду на положення статей 744, 746 Цивільного кодексу України, правовою позицією про те, що для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України. За загальним правилом застосування презумпції згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за частиною третьою статті 61 Сімейного кодексу України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказів того, що метою укладення договору довічного утримання були власні, особисті інтереси відповідача, так само як і доказів того, що відповідач самостійно несла матеріальні витрати на виконання договору довічного утримання, матеріали справи не містять. Таким чином, беручи до уваги викладене та надані відповідачем пояснення в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що договір довічного утримання було укладено відповідачем в інтересах сім`ї. За вказаних обставин, враховуючи презумпцію спільності майна подружжя та те, що спірна квартира набута відповідачем за договором довічного утримання в період перебування в шлюбі з позивачем, а тому вона є їх спільною сумісною власністю, у зв`язку з чим така підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Подібні висновки викладені також Верховним Судом у постановах від 01 квітня 2021 року в справі № 185/3086/18 та від 23 лютого 2022 року в справі № 496/1069/18. При цьому, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 23 січня 2024 року в справі № 523/14489/15-ц, згідно з якою при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. З огляду на викладене, позов підлягає частковому задоволенню. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір.

Outcome: partial