Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» звернулось до суду з даною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 16.01.2024 [PERSON] уклала із ТОВ «Селфі Кредит» (Первісний кредитор) договір про споживчий кредит №1239772, яким відповідачу видано (перераховано на картковий рахунок) кредит у розмірі 5000,00 грн. Між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «УМ Факторинг» було укладено договір факторингу №18/12/24 від 18.12.2024, у відповідності до якого до ТОВ «УМ Факторинг» перейшло право грошової вимоги за договором про споживчий кредит №1239772. ТОВ «УМ Факторинг» набув права грошової вимоги до відповідача, який просить стягнути з останньої 50000,00 грн заборгованості, з яких: - 5000,00 грн - сума кредиту; - 45000,00 грн - сума заборгованості за відсотками; Відповідач не виконав свого обов`язку з повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості у вказаному розмірі та судові витрати зі сплати судового збору та 6000,00 грн витрат на правничу допомогу. 14.11.2025 заочним рішенням Кілійського районного суду Одеської області позовні вимоги ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено в повному обсязі. 23.12.2025 [PERSON] подано заяву про скасування заочного рішення від 14.11.2025 та призначити справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, де з викладених у заяві обставин вказує, що немає підчтав для задоволення позову ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» до неї. ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» заперечував проти викладених відповідачкою у заяві про скасування заочного рішення обставин, а також 16.01.2026 подано заяву про зменшення позовних вимог з 50000,00 грн до 33350,00 грн, з яких 5000,00 грн - сума кредиту; 28350,00 грн - сума заборгованості за відсотками, та судові витрати зі сплати судового збору та 6000,00 грн витрат на правничу допомогу. Сторони в судове засідання не з`явилися. Суд приходить до висновку, що у справі наявні всі докази, надані сторонами по справі, для ухвалення рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до п.2 ч. 2 ст. 49 позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. У зв`язку із зазначеним правом та відповідною заявою позивача про зменшення позовних вимог, суд розглядає справу з врахуванням вказаної заяви. Судом встановлено, що 16.01.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» та Відповідачкою було укладено договір № 1239772 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Договір укладено в електронному форматі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». За вказаним договором Відповідачка отримала Позику у розмірі 5 000,00 грн. строком на 360 днів, шляхом переказу на її банківську картку № [NUMBER] з призначенням платежу - поповнення карти та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 % від суми кредиту за кожен день користування в день та застосовується у межах строку кредиту. Відповідно до п. 1.2. Договору «на умовах, встановлених Договором, Товариство надає Споживачу кредит у гривні, а Споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором». Згідно із п. 1.4. Договору періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. Крім того у відповідності до п. 3.1. Договору нарахування процентів за Договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод факт/факт. 18 грудня 2024 року ТОВ «Селфі Кредит» передала право вимоги за кредитним договором № 1239772 від 16.01.2024 Товариству з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» (Позивачу) на підставі договору факторингу № 18/12/24 від 18 грудня 2024 року. Відповідно до п. 1.2. Договору факторингу від № 18/12/24 від 18 грудня 2024 року внаслідок передачі (відступлення) права вимоги за цим договором Фактор заміняє клієнта у Кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості та набуває прав грошових вимог Клієнта за цими Кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань боржників за Кредитними договорами. Передання Позивачу права вимоги відбулось згідно Акту приймання-передачі Реєстру боржників від 18 грудня 2024 року. Відповідно до п. 1.3 Договору Строк кредиту складає 360 днів. За умовами п. 1.5.1, стандартна процентна ставка становить 2,5 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.3 Договору. Враховуючи умови Договору та витяг з акту прийому передачі реєстру боржників, заборгованість відповідачки перед позивачем становить 50000,00 грн, з яких: - 5000,00 грн - сума кредиту; - 45000,00 грн - сума заборгованості за відсотками; Встановлено, що перерахування кредиту відповідачці в розмірі 5000,00 грн, відповідно до умов договору № 1239772, здійснювалося поповненням банківської картки № [NUMBER] , що підтверджено випискою по картковому рахунку, наданого АТ КБ «ПриватБанк». Позивачем при здійсненні розрахунку заборгованості не було взято до уваги Закон України № 3498-IX від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинність 24.12.2023), яким внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування» та були встановлені обмеження максимальної денної процентної ставки: у перші 120 днів з дня набрання чинності Законом не більше 2,5 %; у наступні 120 днів не більше 1,5 %; надалі не більше 1 %. З урахуванням вказаних норм, а також положень п. 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», Позивач здійснив перерахунок відсотків за кредитом. На підставі чого, заборгованість відповідачки за відсотками за користування кредитом становить 28350,00 гривень, виходячи із розрахунку: 1. 12250,00 гривень відсотки за період з 16 січня 2024 року (день укладання договору та початок нарахування відсотків) до 22 квітня 2024 р. (120-тий день перехідного періоду із максимальною денною ставкою 2,5%) = (5000,00 (тіло кредиту) х 2,5 % /100 х 98 днів); 2. 9000,00 гривень - відсотки за період з 23 квітня 2024 року до 19 серпня 2024 р. (період перехідного періоду з максимальної денною ставкою 1,5%) = (5000,00 (тіло кредиту) х 1,5 %/100 х 120 днів); 3. 7100,00 гривень - відсотки за період з 20 серпня 2024 року по 07 січня 2025 року (день закінчення кредитного договору) = (5000 х 1,0 %/100 х 142 дні). За результатами нового розрахунку загальна заборгованість Відповідача за кредитним договором №1239772 про надання коштів на умовах споживчого кредиту складає 5000,00 гривень - тіло кредиту та 28350,00 гривень відсотки, що у сукупності складає 33350,00 гривень. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Встановлено, що відповідачка, в порушення умов договору своєчасно, в порядку та на умовах, визначених договором, кредитні кошти не повернула. Отримання відповідачкою кредитних коштів в розмірі 5000,00 грн. наданими позивачем доказами, зокрема кредитним договором, який підписаний відповідачкою за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором Р526, а також витребуваними ухвалою суду на підставі клопотання позивача доказів від АТ КБ «ПриватБанк», з яких вбачається нарахування на картковий рахунок відповідачки 16.01.2024 вказаної суми. Слід зазначити, що відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону є оригіналом такого документа. Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що кредитний договір укладений у спосіб визначений чинним законодавством України з повним дотриманням вимог щодо його укладення із зазначенням умов, які жодним чином не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Таким чином, встановивши дані обставини, враховуючи, що між сторонами по справі виникли правовідносини, відповідачем грошові кошти отримано, але в порядку та на умовах договору не повернуто, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «УМ ФАКТОРИНГ» в частині простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 5000,00 грн є обґрунтованими. Щодо нарахування процентів за користування кредитними коштами у заявленому розмірі (з урахуванням їх зменшення), слід зазначити наступне. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Первісний кредитор як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року N 39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року N 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року N 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10листопада 2011року N15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У Рішенні від 11липня 2013 року N7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі N 132/1006/19. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що,

Outcome: partial