Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

У травні 2025 року позивачка звернулась до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнення, просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , на житловий будинок садибного типу з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] (далі - Домоволодіння). В обґрунтування позову зазначає, що [INFO] помер батько [PERSON] , який проживав у [ADDRESS] . На день смерті батька, з ним проживали та були зареєстровані вона, [PERSON] , сестра [PERSON] та внучка батька [PERSON] , інших спадкоємців після смерті батька не було. Після смерті батька вона із сестрою подали заяви про прийняття спадщини за законом до нотаріуса, де було заведено спадкову справу №256/02-14. 16.12.2015 вона із сестрою [PERSON] уклали нотаріальний договір про поділ спадкового майна. Сестра отримала свідоцтво про право на спадщину, а їй було надано роз`яснення, що оформити спадщину на Домоволодіння не вбачається можливим, так як спадкодавець за життя не оформив належним чином право власності на вказане нерухоме майно. Зазначає, що належним чином оформити правовстановлюючі документи на Домоволодіння не є можливим у зв`язку із смертю батька на якого видавалися всі дозвільні документи, а чинне законодавство не передбачає можливості реєстрації права власності на нерухоме майно за померлою особою, а тому змушена звернутись до суду із вказаним позовом. Представник позивачки у судове засідання не прибула, надіслала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника Звягельської міської ради, при розгляді справи поклалась на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Новоград-Волинському реєстраційної служби Новоград-Волинського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області. Родинні відносини між [PERSON] та [PERSON] підтверджуються свідоцтвом про народження позивачки серії [NUMBER] від 10.04.1984. Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі приватним нотаріусом [PERSON] заведено спадкову справу за номером у спадковому реєстрі 58374286, спадкодавець: [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . З довідки, виданої ОП «Житлосервіс» від 11.08.2015 слідує, що на момент смерті [PERSON] , який був зареєстрований по [ADDRESS] , разом з ним були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 16.12.2015 [PERSON] та [PERSON] склали договір про поділ спадкового майна, відповідно до якого у спадщину до [PERSON] переходить, зокрема, житловий будинок, розташований по [ADDRESS] . Приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області Борисюк Л. М. повідомлено [PERSON] про те, що оформити спадщину на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , після померлого [PERSON] не вбачається можливим, так як спадкодавець за життя не оформив належним чином за собою право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна та роз`яснила процедуру вирішення питання в судовому порядку. Відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності від 15.06.1972 [PERSON] надано земельну ділянку [ADDRESS] на будівництво житлового будинку, відповідно до рішення виконкому Новоград-Волинської міської ради від 11.02.1972. 15.09.1978 закінчено будівництво житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] , що підтверджується Актом про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння. 16.09.2015 «Новоград-Волинським МБТІ» виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Відповідно до повідомлення КП «Новоград-Волинське МБТІ» від 29.09.2015 право власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] не зареєстровано. Отже, у позивачки не має можливості вирішити дане спірне питання позасудовим шляхом, тому вона звернулась з даною позовною заявою про визнання права на житловий будинок в порядку спадкування за законом. За приписами ч.2,3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР і погодженою 15.01.1966 року із Верховним Судом УРСР, було встановлено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать, зокрема, громадянам на праві особистої власності (п.п. 2, 4); будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, не підлягають реєстрації (п. 6); при відсутності правовстановлюючих документів, зазначених в Інструкції, у випадках включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадках їх перетворення в міста або селища міського типу бюро технічної інвентаризації при наявності погосподарських книг сільської Ради депутатів трудящих складає списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам, з метою їх подальшої реєстрації, а при відсутності таких книг необхідних для реєстрації питання вирішуються в кожному окремому випадку за заявою зацікавленої особи з проведенням відповідного обстеження і якщо зібрані матеріали підтверджують належність будинку заявнику, вирішується питання про оформлення права власності (п.п. 10, 20). В пункті 3.1. «Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року викладеного пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вказано, що Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції). Таким чином, на час будівництва житлового будинку, з урахуванням також положень ст. 4 ЦК Української РСР (1963 року), реєстрація права власності на нього не вимагалася, як докази належності будинку певній особі могли бути прийняті документи, що не були передбачені Додатком №1 до згаданої Інструкції від 31.01.1966 року. Будинок з моменту побудови і до цього часу знаходиться в міському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер. Придатність будинку для проживання та належність його спадкодавцю на час його смерті ніким не оспорюється. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в т.ч. шляхом визнання права. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За приписами ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За правилами ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. За приписами ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Зважаючи на викладене вище, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в підготовчому засіданні, суд вважає, що позовні вимоги не суперечать вимогам законодавства, є обґрунтованими, законними та підлягають задоволенню.

Outcome: approved