Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

11.12.2025 до суду за підсудністю, визначеною ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 14.10.2025, надійшла зазначена цивільна справа. Позивач в обґрунтування заявленого позову вказує, що 02.01.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ГЕЛЕКСІ» та відповідачем [PERSON] укладено Договір позики №133350 шляхом обміну електронними повідомленнями, який підписано у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 24 669,50 грн.. 23 червня 2025 року ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ГЕЛЕКСІ» було змінено назву на ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ». Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі 5 000 грн., з стандартною процентною ставкою у розмірі 0,01% в день, з комісією у розмірі 1,9%, та підвищеною комісійною винагородою у випадку прострочення терміну платежу у розмірі 3,0%. ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу грошові кошти в обумовленому договором розмірі. В свою чергу, [PERSON] порушив свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим, станом на момент пред`явлення позову, утворилась заборгованість у розмірі 24 669,50 грн, яка складається з заборгованості за позикою у розмірі 5 000 грн., проценти та комісія за користування позикою у розмірі 19 669,50 грн. Ухвалою від 18.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи по суті на 09.02.2026, за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 09.02.2026 ухвалою суду призначено заочний розгляд даної цивільної справи. Представник позивача в судове засідання не з`явився, разом з позовною заявою надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, а саме за допомогою судової повістки та смс-повідомлення. Судова повістка, направлена відповідачу за його зареєстрованим місцем проживання, повернута на адресу суду з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». Відзив на позовну заяву відповідач не подав, будь-яких клопотань на адресу суду від нього не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за наявності всіх наступних умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечував проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Дослідивши письмові матеріали справи суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 02.01.2020 між ТОВ «Фінансова Компанія «ГЕЛЕКСІ» та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики №133350. Відповідно до умов договору відповідач отримав кредит у розмірі 5 000 грн.. Строк повернення позики 31.01.2020. Договір підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором 09q81f98. Згідно з п. 1.1.2, п.1.1.2.1 Договору плата за користування позикою у вигляді процентів (надалі за текстом іменується «процентна ставка») складає 0,01% в день від поточного залишку позики. Відповідно до п. 1.1.3 Договору нарахування процентів за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Пунктом 1.1.2.2 Договору сторони погодили, що комісії (надалі за текстом іменується «комісійна винагорода») складає 1,1% в день від початкового розміру позики відповідно пп.1.1.1. Договору. Пунктом 3.2.3 передбачено, що Договір може бути продовжений не більше 3-х разів поспіль. Відповідно до п. 3.4, п. 3.4.2 Договору позичальник зобов`язаний при продовженні строку Договору сплатити проценти, комісійну винагороду та штрафи (в разі їх наявності) за користування позикою у день продовження строку Договору. Пунктом 9.3 Договору визначено, що невід`ємною частиною цього Договору є «ПРАВИЛА НАДАННЯ ГРОШОВИХ КОШТІВ У ПОЗИКУ ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ГЕЛЕКСІ». До позовної заяви додано також графік платежів, паспорт позики (а.с.14, 15-17). 04 серпня 2017 року ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛАЄНС» (далі ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС») та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ГЕЛЕКСІ» уклали Договір №04/08-17ПК, відповідно до якого ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» зобов`язалось організовувати послуги переказу коштів на картку, для подальшого зарахування на Карткові рахунки Клієнтів відповідно до правил МПС надає послуги з переказу грошових коштів без відкриття рахунків (а.с.25). Відповідно до вищезазначеного договору ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС» перерахувало [PERSON] грошові кошти у сумі 5 000 грн на картковий рахунок [NUMBER] (а.с. 26). Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості з 02 січня 2020 року по 07 серпня 2025 року заборгованість відповідача за договором позики №133350 від 02 січня 2020 року перед позивачем складає 24 673,57 грн, з яких: 5 000,00 грн сума простроченої позики; 74,50 грн сума прострочених відсотків; 19 595,00 грн сума прострочених комісій; 3,01 грн сума заборгованості пені за тілом; 0,01 грн сума заборгованості пені за процентами; 1,05 грн сума заборгованості пені за комісіями (а.с.18-22). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Припис абзацу другого частини другої статті 639 ЦК України встановлює, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. В силу положень Закону України «Про електронну комерцію» в момент укладення правочину відповідач прийняв на себе зобов`язання, погодившись на істотні умови фінансової установи. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19 та від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 щодо можливості укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відтак після підписання договору електронним підписом у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема, у позивача виникло зобов`язання надати кредитні кошти відповідачу, а у відповідача зобов`язання у встановлений договором строк повернути кредит і оплатити відсотки та комісії. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно з вимогами ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того, згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За умовами договору позики позичальник зобов`язався повернути отримані грошові кошти, сплатити проценти та комісію. ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» свої зобов`язання за вказаним договором стосовно надання кредиту виконало, але відповідач [PERSON] порушив умови договору, у зв`язку з чим у нього перед позивачем утворилася заборгованість. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення заборгованості за позикою у розмірі 5 000,00 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Щодо стягнення заборгованості за процентами та комісіями у розмірі 19 669,50 грн. суд звертає увагу на наступне. За ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Отже, за приписом зазначеної статті нарахування процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку користування кредитом та у розмірі встановленому договором. Пунктом 1.1.5 Договору, передбачено строк повернення позики 31 січня 2020 року. Відповідно п. 3.2.3 Договору позичальник має право продовжити строк Договору (не більше 3-х разів поспіль). Згідно п. 4.3 Договору, обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики Позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок Позичальника) до строку повернення позики, зазначеному в пп.1.1.5. Договору включно. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що [PERSON] ініціював продовження строку дії договору шляхом укладення сторонами додаткових договорів про внесення змін та/або доповнень до договору в частині продовження строку повернення позики (терміну платежу). При цьому Додаткова угода №1 до Договору позики №133350 від 02 січня 2020 року судом не приймається до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів її підписання позичальником [PERSON] з використанням кваліфікованого електронного підпису, що унеможливлює встановлення його волевиявлення на укладення зазначеної угоди та на продовження строку повернення позики. Доданий же до цієї Додаткової угоди графік платежів, який містить електронний підпис відповідача одноразовим ідентифікатором, передбачає термін платежу 29.02.2020 на загальну суму заборгованості 6 609,50 грн. Враховуючи, що строк кредитування був погоджений сторонами у графіку платежів до Додаткової угоди №1 та продовжений до 29 лютого 2020 року і більше доказів ініціювання позичальником продовження строку кредитування та зміни дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для нарахування процентів після спливу вказаного строку, у зв`язку з чим розмір процентів підлягає перерахуванню. Зазначене відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 (провадження № 12-16гс22), де вказано наступне: очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. І незважаючи на те, що сторони в кредитних договорах визначили, що проценти нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку. Судом встановлено, що відповідно до умов кредитного договору відповідачу було надано позику строком до 31.01.2020, який продовжено до 29 лютого 2020 року, зі сплатою відсотків за кожен день у розмірі 0,01%. Суд вважає за необхідне застосувати вказаний правовий висновок ВП ВС і до правовідносин, що склались по договору позики №133350 та стягнути з відповідача на користь позивача відсотки в розмірі 14,50 грн, які нараховані станом на 29.02.2020 відповідно до розрахунку заборгованості. Таким чином, розмір процентів відповідно до умов договору за період з 02 січня 2020 року по 29 лютого 2020 року складає 14,50 грн. У той же час, не є правомірною вимога позивача про стягнення з відповідача комісії за користування кредитом, оскільки у Постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. З наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача установлено, що позивачем нараховано відповідачеві до сплати комісію за користування кредитом, тобто за дію з метою встановлення правовідносин між сторонами, тому підстав для задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача комісії суд не знаходить. Отже, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача становить 5 014,50 грн, яка складається із заборгованості за позикою 5 000,00 грн та заборгованості за процентами 14,50 грн. Щодо стягнення з відповідача судових витрат, понесених позивачем на оплату правничої допомоги слід зазначити наступне. В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн. Статтею 133 ЦПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Згідно з копією акта № 344 про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року та копією договору про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року, позивачем сплачено адвокату гонорар у розмірі 5 000 грн за надану правничу допомогу, а саме: правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій щодо захисту інтересів клієнта (1 година 1 000,00 грн), складання позовної заяви (3 години 3 000,00 грн), формування додатків до позовної заяви (1 година 1 000,00 грн) (а.с.23, 28). З урахуванням часткового задоволення позовних вимог на суму 5014,50 грн витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача за правилами ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України і складають 1 016,33 грн. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 492,49 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial