Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

У серпні 2025 року [PERSON] звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ИН.КОЛ», в якому просить стягнути з відповідача на її користь 133 207, 01грн., з яких: невиплачена їй заробітна плата за період з травня 2021 року по лютий 2022 року у сумі 62010 грн.; середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців в сумі 40 200, 00 грн.; суму компенсації втрати частини її доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати 30 997,01 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги [PERSON] мотивовані тим, що в період з 10.11.2020 по 19.12.2023 вона працювала у відповідача на посаді начальника виробництва. При звільненні відповідач не здійснив з нею розрахунок та не виплатив їй належних сум заробітної плати. Про факт неналежного розрахунку з нею, їй стало відомо 12.05.2025 при одержанні в Пенсійному фонді України індивідуальних відомостей за формою ОК-5. Так, грошові кошти нараховані відповідачем у період з травня 2021 року по лютий 2022 року їй виплачені не були, внаслідок чого заборгованість по заробітній платі на момент звільнення складає 62010, 00 грн. Також, на підставі ст. 117 КЗпП України позивачка просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців 40 200, 00 грн. Крім того, позивач зазначає, що вона втратила частину доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати а тому їй підлягає компенсація в сумі 30 997,01 грн. Ухвалою суду від 15.08.2025 провадження по справі відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав викладених у позові. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. Зазначила, що на день звільнення їй не була виплачена заборгованість по заробітній платі. Крім того вказала, що зазвичай заробітна плата їй нараховувалась на банківську карту відкриту у ОТП Банк. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, про причини неявки в судове засідання не повідомив. Відзив на позов не подав. Зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі ст.280 ЦПК України. Суд, заслухавши позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] з 10.11.2020 працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ИН.КОЛ» на посаді начальника виробництва та була звільнена 19.12.2023 за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України (а.с. 11-12). Згідно відомостей з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (індивідуальних відомостей зареєстрованої особи [PERSON] ) форма ОК-5 від 12.05.225 за 2021 - 2022 звітний рік відповідачем нараховано [PERSON] заробітну плату, з якої буде нараховано пенсію, у травні 2021 - 6040 грн, у червні 2021 6050 грн, у липні 2021 - 6 060 грн, у серпні 2021 - 6 070грн, у вересні 2021 - 6080 грн., у жовтні 2021 6090 грн, у листопаді 2021 6100 грн, у грудні 2021 6500грн, у січні 2022 6510 грн, у лютому 2022 6500грн. Та сплачені страхові внески за працівника [PERSON] за період з травня 2021 року по лютий 2022 року. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України). У правовідносинах із роботодавцем працівник є менш захищеною і більш економічно слабкою стороною, тому поведінка власника або уповноваженого ним органу у таких правовідносинах повинна бути послідовною. За змістом частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. У статті 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з статтями 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Отже, обов`язок по виплаті заробітної плати робітнику несе роботодавець. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2021 року у справі № 242/3051/18 (провадження № 61-1021св19), зазначено, що: «системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. За таких обставин, з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав. Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18). Копія довідки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, видана управлінням Пенсійного фонду України, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір. Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18)». Таким чином, офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 відносно [PERSON] підтверджують лише її страховий стаж та не можуть бути прийняті судом, як належні докази щодо розміру заборгованості по заробітній платі за період з травня 2021 року по лютий 2022 року. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20 (провадження № 61-2166св21) зазначено, що: «у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором». Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Як зазначила у судовому засіданні позивач, заробітну плату вона отримувала на банківську картку ОТП Банк, однак позивачем не надано виписки з рахунку на підтвердження не отримання нею заробітної плати за період з травня 2021 року по лютий 2022 року. Таким чином, твердження позивача про наявність заборгованості по заробітній платі за період з травня 2021 року по лютий 2022 року не підтверджено дослідженими в справі доказами. Отже, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження наявність заборгованості ТОВ «ИН.КОЛ» по заробітній платі перед позивачем [PERSON] за період з травня 2021 року по лютий 2022 року, тому в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати слід відмовити. Крім того, звертаючись до суду з позовом у серпні 2025 року позивач просила поновити строк звернення до суду. Частину першу статті 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, згідно з Рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025. Враховуючи те, що ст. 233 КЗпП України визнана не конституційною, суд доходить висновку про не порушення позивачем строку звернення до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ИН.КОЛ» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судовий збір у розмірі 1211,20грн. сплачений позивачем за позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed