Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача. 31 жовтня 2025 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначає, що 17 жовтня 2015 року зареєструвала шлюб з відповідачем по справі. Під час шлюбу у сторін народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відносини між подружжям майже одразу були складними, оскільки чоловік почав вживати алкогольні напої, вчиняти сварки. Тривалий час позивач сподівалась, що з часом і з появою дітей чоловік стане більш відповідально ставитися до неї та до їх сім`ї та їх стосунки покращаться. Проте з 2022 року відносини подружжя почали псуватися, чоловік продовжував зловживати алкогольними напоями, систематично вчиняв сварки, скандали, а також домашнє насильство у численних формах, включно з фізичним, психологічним, емоційним, вербальним. Переважно це відбувалося у присутності дітей. Тривалий час позивач терпіла усі ці знущання, намагалась зберегти сім`ю,продовжувала сподіватись на те, що ставлення чоловіка до неї зміниться. Проте поведінка чоловіка ставала дедалі більш неадекватною, у зв`язку з чим позивачу доводилось звертатися за допомогою до правоохоронних органів. Крім того, відповідач неодноразово притягувався до відповідальності за керування транспортним засобом в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, що негативно характеризує відповідача та додатково підтверджує його спосіб життя, зловживання алкогольними напоями, безвідповідальне ставлення до свого статусу чоловіка та батька, що має займатися утриманням та вихованням трьох дітей, бути прикладом для них. Така ситуація є не лише неприйнятною, але й небезпечною як для позивача так і в першу чергу для дітей, які фактично також є жертвами домашнього насильства зі сторони батька та заручниками його шантажів і маніпуляцій у стосунках з позивачем. Подальше проживання в атмосфері постійних сварок та різних форм насильства є неприйнятним як для матері, так і для дітей, тому сторони проживають окремо. Сторони мають різні погляди на сімейне життя, стосунки між чоловіком та жінкою, виховання дітей, ведення спільного господарства. Тому збереження такого шлюбу суперечить інтересам позивача, а також інтересам дітей. На даний час між позивачем та відповідачем стосунки охололи, їм складно спілкуватись, через часті конфлікти, суперечки спільне життя стало неможливим. Позивач втратила почуття довіри та поваги до чоловіка, між ними немає порозуміння, шлюбні відносини фактично припинено. З урахуванням викладеного, позивач вважає, що між нею та чоловіком склалися відносини, за яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя як подружжя і збереження шлюбу суперечило б її інтересам, тому шлюб носить формальний характер і підлягає розірванню. Позивач переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу та примирення є неможливим, суперечить її інтересам, а також інтересам дітей. Після розірвання шлюбу позивач не хоче змінювати прізвище на дошлюбне, оскільки хоче мати прізвище таке як у її дітей. Позивач зазначає, що на даний час старша донька [PERSON] має 9 років, навчається в 2-му класі Ліцея №23 імені [PERSON] . Середній син [PERSON] має 5 роки, відвідує дитячий садочок «Казка». Молодшій доньці [PERSON] 2 роки і 5 місяців. Позивач разом з трьома дітьми зареєстрована в квартирі своїх батьків за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає з дітьми у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Відповідач офіційно зареєстрований та проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] . Через постійні скандали та відсутність порозуміння, позивач з відповідачем не може досягти згоди стосовно визначення місця проживання дітей. Крім того, оскільки чоловік систематично вдається до домашнього насильства стосовно позивача, погроз, шантажів, психологічного тиску та фактичного припинення шлюбу, позивач категорично проти спільного проживання з відповідачем. З 15.09.2025 позивач разом із дітьми перебуває під супроводом Комунального закладу «Міський центр соціальних служб» Івано-Франківської міської ради у зв`язку з домашнім насильством психологічного та фізичного характеру у присутності дітей. Позивач дуже любить своїх дітей, завжди про них піклувалась, займалась вихованням, утримувала і продовжує це робити, на обліках у психотерапевтів чи наркологів не перебуває. Діти також дуже прив`язані до матері, психологічно тяжко переживають ситуацію стосовно систематичного домашнього насильства зі сторони батька. З найменшою донькою відповідач практично взагалі не спілкується. Позивач намагається сприяти максимально можливому спілкуванню батька зі старшими дітьми, але останнім часом це зводиться до того, що діти лише можуть переночувати у батька, спільного дозвілля, прогулянок в них немає. Старша донька також найбільше страждає від того, що батько проявляє до неї все більше байдужості, все частіше відмовляється бачитися з нею, уникає спілкування по телефону. Водночас дитина почала проявляти страх до того, що батько може на неї сильно сваритися, розповідати образливі речі про її маму, тобто позивача. Між позивачем та дітьми, а також між самими дітьми існує тісний зв`язок та взаєморозуміння, позивач належно утримує, виховує дітей, забезпечує їх належними умовами проживанням, піклується про здобуття якісної освіти, розвитку захоплень, підтримання відносин з друзями, родиною. За таких обставин позивач просить шлюб розірвати та визначити місце проживання неповнолітніх дітей з матір`ю (а.с. 1-9). 04 грудня 2025 року до суду представником відповідача [PERSON] адвокатом Шургот О.В. подано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач не заперечує щодо задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу, щодо визначення позовної вимоги про визначення місця проживання дітей з позивачем заперечує. Відповідач вказує, що він багато часу проводить з дітьми, систематично дає кошти на харчування, одяг і ліки, ним окремо оплачуються гуртки, садочок та інші шкільні додаткові витрати. Діти регулярно зустрічаються з батьком, проводять з ним час та ночують за місцем його проживання. Щодо вчинення домашнього насильства, то конфлікти, які виникають між подружжям, постійно спровоковані позивачем, коли він приходить до дітей, що провести з ними час. Провокація конфлікту позивачем завжди зводиться до того, що вона без потреби викликає поліцію, хоча ініціатором сварки є вона. Через вчинення конфліктів позивачем відповідач переїхав від дітей та дружини і проживає зараз окремо. Дітей змушені забирати з дому позивачка батьки відповідача, оскільки коли він приїздив до дітей, позивач постійно викликає поліцію. Просить позовні вимоги задовольнити частково (а.с.45-48). 27 січня 2026 року представником позивача [PERSON] адвокатом Манченко О.В. подано до суду відповідь на відзив, у якій підтримує заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просить задовольнити (а.с.70-73). 29 січня 2026 року до суду представником відповідача [PERSON] адвокатом Шургот О.В. подана заява про визнання позову, в якій зазначає, що позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує щодо ухвалення рішення про задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей з матір`ю (а.с. 130). Процесуальні дії у справі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 жовтня 2025 року дану цивільну справу розподілено для розгляду головуючому судді Мелещенко Л.В. (а.с.30-31). Ухвалою суду від 05 листопада 2025 року позовну заяву залишено без руху (а.с.32-33). Ухвалою суду від 17 листопада 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін (а.с.41-42). Ухвалою суду від 17 грудня 2025 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Службу у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради у даній цивільній справі (а.с.55-57). Пояснення учасників справи у судовому засіданні. Позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Манченко О.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. У судове засідання відповідач [PERSON] не прибув, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] адвокат Шургот О.В. у судовому засіданні позовні вимоги визнала у повному обсязі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до суду не прибула, попередньо до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника (а.с.126-127). Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно копій витягів з реєстру територіальної громади, [PERSON] разом з [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.13 зворот, 17-18). Як вбачається з копій свідоцтв про народження, батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , є батько [PERSON] та мати [PERSON] (а.с. 15 зворот 16 зворот). 17 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управляння юстиції в Івано-Франківській області [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу [PERSON] (а.с. 18 зворот, 37). Відповідно до постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2024 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 10 (десять) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 гривень (а.с. 19-20). 03 жовтня 2024 року постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2024 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено стягнення у виді штрафу у дохід держави в розмірі 20 (двадцяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 гривень (а.с. 20 зворот - 21). Як вбачається з постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 травня 2025 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне у виді штрафу в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 гривень (а.с. 22). Адвокату Манченко О.В. була дана відповідь директора ліцею № 23 на її запит про участь батьків учениці 2-В класу [PERSON] у шкільному житті дитини (а.с.23). Згідно довідки заклад дошкільної освіти (ясла-садок0 № 5 «Казка», [PERSON] , [INFO] , дійсно відвідує даний заклад з 10.09.2024 (а.с.23 зворот). Комунальним закладом «Міський центр соціальних служб» Івано-Франківської міської ради була дана відповідь Адвокату Манченко О.В. про те, що з 15.09.2025 сім`я [PERSON] перебуває під соціальним супроводом установи у зв`язку з домашнім насильством психологічного та фізичного характеру у присутності дітей (а.с. 24). 27 серпня 2025 року складений висновок оцінки потреб сім`ї [PERSON] (а.с.24 зворот -25). За зверненням [PERSON] стосовно протиправних дій чоловіка [PERSON] були складені довідки за результатами звернення та рапорти (а.с.27-28). 06 жовтня 2025 року Центром психологічної допомоги дітям «Серденько» складені психологічні характеристики психоемоційного стану та сімейних відносин [PERSON] , [INFO] (а.с. 75-78, 97-100), [PERSON] , [INFO] (а.с.78 зворот - 81, 100-103), [PERSON] , [INFO] (а.с. 82-85, 104-107). 20 серпня 2025 року відібрані письмові пояснення від [PERSON] (а.с.86, 108). Згідно постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 листопада 2025 року, що набрала законної сили 21 листопада 2025 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне у виді штрафу в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 гривень (а.с. 90 зворот 91, 112 зворот - 113). Згідно вироку Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 листопада 2025 року, що залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 Кримінального кодексу України (а.с. 92-94, 114-116). Норми права, що підлягають застосуванню, та висновки суду за результатами розгляду справи. Згідно частини третьої статті 200 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до положень статті 206 Цивільного процесуального кодексу України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - це одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 Сімейного кодексу України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання (частина друга статті 104 Сімейного кодексу України). Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина перша статті 110 Сімейного кодексу України). Згідно частини другої статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що причина розладу подружніх відносин між сторонами є справжньою, глибинною, подружжя фактично припинили спільне проживання і сімейне життя з поважних причин. Суд дійшов висновку, що у даний час шлюб носить формальний характер, подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому вважає, що шлюб між сторонами необхідно розірвати, Згідно частини другої статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. У порядку частини другої статті 115 Сімейного кодексу України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, то суд зазначає наступне. Згідно частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. У статті 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до частини першої-четвертої статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Частинами першою-четвертою статті 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Стаття 161 Сімейного кодексу України встановлює, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. За статтею 9 Конвенції від 20 листопада 1989 року «Про права дитини», ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, який вбачається як зі статті 141 Сімейного кодексу України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Тим більш, що поняття «розлучення" не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дитини до досягнення нею віку 14 років. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша-друга статті 155 Сімейного кодексу України). З системного тлумачення частини першої статті третьої, статті дев`ятої Конвенції про права дитини, частини другої і третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 Сімейного кодексу України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 17 жовтня 2015 року, під час шлюбу у сторін народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Сімейні стосунки між сторонами припинено і вони проживають окремо. У судовому засіданні встановлено, що позивач займається вихованням та утриманням дітей, забезпечує дітей матеріально та піклується про них, проявляє материнську турботу, цікавиться станом здоров`ям та успіхами, а відповідач як батько належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дітей, не цікавиться їхнім життям, здоров`ям та розвитком, що свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню малолітніх дітей. Суд приймає визнання позову відповідачем щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей з матір`ю, оскільки така заява відповідача про визнання позову не суперечить фактичним обставинам у справі. За таких обставин, враховуючи інтереси дітей та їх благополуччя, вік дітей, а також те, що на даний час визначення місця проживання дітей разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дітей, виходячи з балансу інтересів дитини та її батьків, суд дійшов до переконання про задоволення заявлених вимог про визначення місця проживання дітей на даний час разом з матір`ю. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 24, 110, 112, 113, 114 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved