Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

23 грудня 2025 року на адресу суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Фінтраст Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилається на те, що 26 лютого 2024 року між ТОВ «Слон Кредит» та [PERSON] було укладено електронний договір про надання споживчого кредиту № 1462888. За його умовами сума кредиту складає 4100,00 гривень, строком на 360 днів, з періодичністю платежів зі сплати процентів кожні 30 днів, стандартна процентна ставка 2,50% в день, знижена процентна ставка 1,125% в день. ТОВ «Слон Кредит» виконало свої зобов`язання за договором та надало [PERSON] кредит в розмірі 4100,00 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача. Відповідач у встановлений термін свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконала. 27 червня 2025 року між ТОВ «Слон Кредит» та ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» було укладено договір факторингу № 27062025, за умовами якого клієнт відступив фактору право грошової вимоги за вказаним кредитним договором. Станом на дату звернення заборгованість відповідача по кредитному договору перед позивачем не погашена і складає: 4099,99 грн. сума кредиту; 33107,39 грн. сума процентів за користування кредитом; 1389,90 грн. штрафні санкції. На підставі вищевикладеного позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість на загальну суму 38597,28 грн., суму сплаченого судового збору у розмірі 2422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив проводити розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с. 12 на звороті). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи належно повідомлена за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України. Причину своєї неявки суду не повідомила, як і не надіслала заяв чи клопотань про розгляд справи у її відсутність або перенесення розгляду. Відзив на позовну заяву не направила (а.с. 96). У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з ч. 2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті, так як сторони повідомлені вчасно та належним чином. Відповідно до положень ст.ст. 280, 281 ЦПК України, судом ухвалено провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та постановлено ухвалу суду від 11 лютого 2026 року про проведення заочного розгляду справи. Суд повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, приходить до наступних висновків. Судом установлено, що 26 лютого 2024 року між ТОВ «Слон Кредит» та [PERSON] було укладено електронний договір про надання споживчого кредиту № 1462888. Відповідно до умов якого, товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Кредит надається у сумі 4100,00 гривень, строком на 360 днів, з періодичністю платежів зі сплати процентів кожні 30 днів, стандартна процентна ставка 2,50% в день, знижена процентна ставка 1,125% в день. Знижена процентна ставка застосовується згідно з пунктом 1.5.2 договору. Вказана інформація підтверджується також паспортом споживчого кредиту, підписаним відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, та Правилами надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту Товариством з обмеженою відповідальністю «Слон Кредит» затверджених наказом Директора ТОВ «Слон Кредит» від 05 жовтня 2022 року № 02-кд, з якими, згідно з п. 9.8 договору про надання споживчого кредиту від 26 лютого 2024 року № 1462888 споживач був ознайомлений, погодився з ними і зобов`язався неухильно їх дотримуватися. ТОВ «Слон Кредит» виконало свої зобов`язання за договором та надало [PERSON] кредит в розмірі 4100,00 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача, що підтверджується договором про організацію переказу грошових коштів від 06 червня 2022 року № 06062022-1, листом ТОВ «Пейтек Україна» від 02 липня 2025 року за вих. № 20250702-312. Відповідач свої зобов`язання за договором не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість. 27 червня 2025 року між ТОВ «Слон Кредит» та ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» укладено договір факторингу № 27062025, за умовами якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно додатку № 1 та є невід`ємною частиною договору (п. 1.1). Згідно з п. 1.2 договору факторингу, сторони погодили, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку № 3, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору. Відповідно до реєстру боржників від 27 червня 2025 року, до ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 1462888 у сумі 38597,28 грн., з яких: 4099,99 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу; 33107,39 грн. сума заборгованості за відсотками; 1389,90 грн. сума заборгованості за пенею. Відповідно до акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 27062025 від 27 червня 2025 року, клієнт передав, а фактор прийняв право вимоги по боржниках в кількості 1555. Загальна сума простроченої заборгованості складає 75296112,83 грн. Відповідно до платіжної інструкції від 01 липня 2025 року № 7210, ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» перерахувало на рахунок ТОВ «Слон Кредит» грошові кошти у розмірі 3750423,44 гривень на виконання договору факторингу від 27 червня 2025 року № 27062025. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (пункт 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з частиною 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Отже, чинне законодавство України надає можливість укладати кредитні договори у формі електронного документу з використанням електронних підписів сторонами. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Оскільки відповідачем не повернуті кредитні кошти, суд приходить до переконання, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість з тіла кредиту у розмірі 4099,99 грн. Вирішуючи питання про стягнення процентів за кредитним договором суд приходить до наступних висновків. 24 грудня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким було внесено зміни до ряду законів, зокрема до Закону України «Про споживче кредитування». Так, положеннями ч.ч. 4, 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» установлено, що денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t х 100 %, де ДПС денна процентна ставка; ЗВСК загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК загальний розмір кредиту; t строк кредитування у днях. Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів 2,5 %; протягом наступних 120 днів 1,5 % (п. 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення ЗУ «Про споживе кредитування»). Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Таким чином, оскільки договір про надання споживчого кредиту № 1462888 між сторонами було укладено 26 лютого 2024 року, тобто після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», нарахування відсотків, має здійснюватися відповідно до положень статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» з урахуванням пункту 17 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону. Таким чином, згідно з Законом України «Про споживче кредитування», розмір відсоткової ставки мав становити: у період з 27.02.2024 до 22.04.2024 (56 днів) не більше 2,5%, з 23.04.2024 до 21.08.2024 (121 день) не більше 1,5%, з 22.08.2024 по 20.02.2025 (183 дні) не більше 1%. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором від 26 лютого 2024 року № 1462888, розмір заборгованості за нарахованими первісним кредитодавцем процентами складає 33107,39 грн., які позивач просив стягнути з відповідача на його користь. Однак, судом було проведено розрахунок заборгованості за процентами по договору про надання споживчого кредиту від 26 лютого 2024 року № 1462888 з урахуванням вищенаведених положень Закону України «Про споживче кредитування» та часткового погашення тіла кредиту: 01 квітня 2024 року у розмірі 0,01 грн., згідно з яким загальний розмір заборгованості за нарахованими відсотками склав 20684 грн. 46 коп.: 4100,00 грн. х 2,50 % х 35 днів = 3587,50 грн. 4099,99 грн. х 2,50 % х 21 день = 2152,50 грн. 4099,99 грн. х 1,50 % х 121 день = 7441,48 грн. 4099,99 грн. х 1 % х 183 дні = 7502,98 грн. 3587,50 грн. + 2152,50 грн. + 7441,48 грн. + 7502,98 грн. = 20684,46 грн. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 26 лютого 2024 року № 1462888 станом на 25 липня 2025 року, відповідачем здійснювалось часткове погашення заборгованості за нарахованим процентами у сумі 3587,50 грн. 01 квітня 2024 року. З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути прострочену заборгованість за нарахованими відсотками у сумі 17096 грн. 96 коп. (20684,46 3587,50 = 17096,96). Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача штрафних санкцій у сумі 1389,90грн. суд дійшов наступного висновку. У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки. Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити. Свобода договору як одна із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України) є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Однак останні у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий у силу прямої вказівки акта законодавства, а також, якщо ці відносини врегульовані імперативними нормами. Тому сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Виходячи з вищезазначеного, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 дійшла висновку про те, що домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням. Статтями 546, 548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пунктом 6.4. договору про надання споживчого кредиту від 26 лютого 2024 року № 1462888 передбачено, що у випадку невиконання та/або неналежного виконання споживачем зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, споживач зобов`язаний сплатити товариству штраф у розмірі 615,00 гривень на 4 день такого невиконання та/або неналежного виконання та у розмірі 45,10 гривень починаючи з 5 дня за кожний день невиконання та/або неналежного виконання. Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який триває дотепер. З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що стягнення з відповідача штрафних санкцій у сумі 1389,90грн. суперечитиме нормам чинного законодавства, тому у задоволенні позовних вимог у даній частині необхідно відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 2422,40 грн. (а.с. 13), тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1330,38 грн. (54,92 %). Вирішуючи, питання щодо розподілу витрат на правову допомогу, суд керується положеннями ст. 137 ЦПК України. До матеріалів справи позивачем долучено договір про надання правової допомоги від 10 грудня 2024 року №10/12-2024, заявку на виконання доручення до Договору від 21 жовтня 2025 року № 12087, акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно Договору від 19 листопада 2025 року № 12087 та рахунок на оплату № 12087-19/11-2025 від 19 листопада 2025 року, на підставі яких позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10000 грн. Згідно з ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Разом з тим, суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної ініціативи,

Outcome: partial