Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

Медичний директор КНП «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» ЗОР Судовська Т. звернулася до суду із заявою, в якій просить вирішити питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку [PERSON] , посилаючись на те, що остання знаходиться на стаціонарному лікуванні в КНП «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» ЗОР з 04.02.2026 року. Госпіталізована вперше, у супроводі батька. Відомо, що протягом останніх 3-х років, після смерті матері від онкологічного захворювання, поступово стала відмовлятись від їжі, втратила масу тіла до 38 кг, скаржилась на страх ковтати їжу, біль в ділянці шлунку, відчуття, що повітря, яке поглинається разом з їжею, заважає її просуванню. Останні 2 тижні, зі слів батька, зовсім не їла. Була госпіталізована на підставі особистої усвідомленої письмової згоди на госпіталізацію та лікування, перебувала у відділенні на загальних засадах. У відділенні: настрій знижений, плаксива, тривожна, астенізована, скаржиться на слабкість, швидку втомлюваність, категорично відмовляється від їжі. Під контролем медичного персоналу приймає невеличкі порції їжі, переважно рідкої, на кшталт кількох ложок супу, ковтку чаю, скаржиться, що її нудить, не може ковтати. Повністю хворобливих переживань не розкриває. Вираз обличчя страждальний, мовлення тихе, тримається усамітнено, багато спілкується з родичами по телефону, постійно проситься додому. Намагалась здійснити спробу втечі з лікарні. За результатами обстеження виявлені клінічні ознаки значної аліментарної кахексії, дефіцит маси тіла ІІІ ступеню. 10.02.2026 року написала разом з батьком заяву щодо відмови від лікування в умовах психіатричного стаціонару. 10.02.2026 року була оглянута комісією лікарів-психіатрів, за висновком якої [PERSON] виявляє ознаки тяжкого психічного розладу у формі хронічного маячного (іпохондричного) розладу з відмовою від їжі, вираженою аліментарною кахексією та значним дефіцитом маси тіла. За психічним станом є небезпечною для себе, а також можливе суттєве погіршення стану здоров`я внаслідок ненадання психіатричної допомоги. Госпіталізація доцільна та обґрунтована. Обстеження та лікування можливі тільки в умовах психіатричного стаціонару. У судовому засіданні представник психіатричного закладу доводи заяви підтримав з підстав, викладених в ній, і просив суд задовольнити заяву. Прокурор просила винести рішення на розсуд суду. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні заяву не підтримав, свою позицію обґрунтував тим, що на теперішній час, після лікування у лікарні, стан його доньки [PERSON] значно покращився, вона почала вживати їжу, може її ковтати. Донька постійно мешкає разом із ним та її сестрою, вони зможуть контролювати прийом останньою ліків та їжі. Вважає, що її проблеми з харчуванням пов`язані саме з фізичною, а не з психічною проблемою, оскільки донька завжди мала худорляву статуру та малу вагу. Запевнив суд, що в подальшому допомагатиме дочці проходити всі необхідні медичні обстеження з метою виявлення дійсної проблеми з її фізичним здоров`ям та подальшого лікування до повного одужання. Лікар-психіатр у судовому засіданні зазначила, що [PERSON] виявляє ознаки тяжкого психічного розладу у формі хронічного маячного (іпохондричного) розладу з відмовою від їжі, вираженою аліментарною кахексією та значним дефіцитом маси тіла. За психічним станом є небезпечною лише для себе. Госпіталізація доцільна та обґрунтована. Лікування [PERSON] у стаціонарному відділенні відбувається за допомогою прийому пігулок. [PERSON] у судовому засіданні заперечила проти примусової її госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги, зазначила, що вона краще почуває себе вдома, поряд із рідними, наразі вона може вживати невеликі порції їжі. Захисник у судовому засіданні, з урахуванням думки [PERSON] та заінтересованої особи, просила у задоволенні заяви відмовити. Суд, заслухавши пояснення представника заявника, лікаря-психіатра, особи, щодо якої вирішується питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку, її законного представника, думку прокурора та захисника, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Підпунктом «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб, серед іншого, для законного затримання психічнохворих, відповідно до процедури, встановленої законом. Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» п. 1 ст. 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (п. 79, п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.02.2018 року у справі № 2-1/07). У параграфі 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24.10.1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи наявність психічного розладу, вимагає об`єктивної медичної експертизи. З огляду на вимоги процесуального закону та відповідно до статей 14-16 Закону України «Про психіатричну допомогу» рішення про надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку приймається виключно судом. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» закріплено презумпцію психічного здоров`я, відповідно до якої кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Презумпція психічного здоров`я є неспростовною, тобто вважається юридичним фактом, допоки не буде спростованою на підставах та в порядку, передбачених Законами України. До настання такого спростування вказана презумпція діє, оскільки вона передбачена Законом, і не потребує встановлення судом. Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Згідно з вимогами ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених ст. 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених ст. 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачені ст. 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» тяжкий психічний розлад розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Згідно з ч. ч. 2-5 ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного розладу, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. Згідно з заявою медичного директора КНП «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» ЗОР Судовської Т., остання просить госпіталізувати [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку, посилаючись на те, що остання представляє загрозу для себе, в подальшому можливе суттєве погіршення стану її здоров`я внаслідок ненадання психіатричної допомоги. Госпіталізація доцільна та обґрунтована. Обстеження та лікування можливі тільки в умовах психіатричного стаціонару Відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів від 10.02.2026 року, [PERSON] , [INFO] , виявляє ознаки тяжкого психічного розладу у формі хронічного маячного (іпохондричного) розладу з відмовою від їжі, вираженою аліментарною кахексією та значним дефіцитом маси тіла. За психічним станом є небезпечною для себе, а також можливе суттєве погіршення стану здоров`я внаслідок ненадання психіатричної допомоги. Госпіталізація доцільна та обґрунтована. Обстеження та лікування можливі тільки в умовах психіатричного стаціонару При цьому, у висновку відсутні будь-які посилання щодо вчинення чи виявлення реальних намірів [PERSON] вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї. Крім того, суд враховує, що у судовому засіданні [PERSON] чітко висловлювала свої заперечення проти госпіталізації, а заінтересована особа, її батько [PERSON] запевнив суд про те, що він зробить все від нього залежне для допомоги дочці в одужанні. Суд не може ставити під сумнів висновок комісії лікарів у даній справі, але вважає, що наявність одного лише висновку комісії лікарів не є достатнім для доведення критерію небезпечності та безпорадності [PERSON] , що було б підставою для її примусової госпіталізації, оскільки представником лікарні та прокурором не доведено критерії, які можуть слугувати для примусового лікування особи, а саме: має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; обґрунтованість тривалого утримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. На обліку у лікаря-психіатра [PERSON] раніше не перебувала, у лікарню потрапила вперше. Також не доведено представником лікарні та прокурором наявність такого критерію для примусової госпіталізації, відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» як вчинення чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї, оскільки саме на цю підставу заявник посилався у своїй заяві як на підставу для примусової госпіталізації. Зазначена позиція суду відповідає висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.02.2018 року у справі № 2-1/07. Також відповідно до правової позиції Верховного суду від 12.12.2019 року у справі № 552/886/19: «При цьому колегія суддів виходить із того, що встановлення судового контролю за процедурою примусової госпіталізації передбачає дослідження та оцінку судом висновку лікарів-психіатрів КП «ПО КПЛ ім. О. Ф. Мальцева» від 15.02.2019 року № 12 про доцільність госпіталізації особи у відділення стаціонару лікарні без її усвідомленої згоди у сукупності з іншими доказами, що підтверджують такий стан особи, який дає підстави саме для примусової госпіталізації. Сама по собі наявність такого висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди. Враховуючи наведене, відсутні передбачені законодавством України підстави для госпіталізації [PERSON] до лікарні у примусовому порядку без її згоди, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про госпіталізацію громадянки [PERSON] у психіатричний стаціонар КНП «Обласний клінічний заклад психоневрологічної допомоги та соціально значущих хвороб» ЗОР без її згоди. Підстав для вжиття заходів відповідно до ч. 4 ст. 342 ЦПК України судом не вбачається. Судові витрати розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed