Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

Від імені та в інтересах [PERSON] до Пересипського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа страхування», [PERSON] про стягнення матеріального збитку та моральної шкоди заподіяної в наслідок ДТП. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 01.04.2023 року обвинувачений [PERSON] здійснив ДТП, а саме не надав перевагу в русі пішоходу [PERSON] , яка переходила проїзджу частину по нерегульованому пішохідному переході. Внаслідок отриманих травм настала смерть потерпілої, яка знаходиться у прямому причинному зв`язку з отриманими травмами внаслідок ДТП. Цивільно-правова відповідальність обвинуваченого [PERSON] на момент ДТП була застахована ПАТ «Страхова компанія «Альфа страхування». З урахуванням викладеного позивач просить: стягнути з відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа страхування» страхове відшкодування витрат пов`язаних з лікуванням і поховання матері у розмірі: 98 144, 80 гривень, страхове відшкодування моральної шкоди в розмірі: 80 400 гривень; стягнути з [PERSON] франшизу у сумі: 2 500 гривень та моральну шкоду у розмірі: 791 600 гривень. Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 13.12.2023 року - цивільний позов потерпілого [PERSON] до засудженого [PERSON] , задоволено частково, стягнуто з засудженого [PERSON] , на користь [PERSON] , франшизу у сумі 2500 гривень та моральну шкоду у розмірі 100000 гривень. В іншій частині цивільний позов залишено без розгляду, роз`яснено право цивільному позивачу звернутись до суду у цивільному судочинстві. Згідно ухвали Одеського апеляційного суду від 10.04.2025 року вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 13.12.2023 року в частині залишення без розгляду цивільного позову потерпілого до ПАТ «СК «АЛЬФА СТРАХУВАННЯ» скасовано. Призначено новий розгляд цивільного позову потерпілого в порядку цивільного судочинства. Після надходження цивільної справи, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 19 травня 2025 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. Чергове судове засідання у справі призначено на 12 лютого 2026 року, сторони до суду не з`явились. На адресу суду надійшла заява за підписом представника позивача щодо можливості розгляду справи у відсутність сторони позивача. Відповідач Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Альфа страхування» про час та місце слухання справи повідомлялось, представник відповідача 17.07.2025 року (а.с.37-38) звертався на адресу суду з заявою про відкладення слухання справи. З огляду на зазначене судом встановлено, що відповідач обізнаний щодо наявності справи в провадженні суду, відзиву на позовну заяву не надав, не висловив заперечень з приводу позову, а відтак підстав для відкладення слухання справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не встановлено. Ухвалою суду від 12 лютого 2026 року постановлено проведення судового засідання в заочному порядку. Згідно з ч. 3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Так, відповідно до ухвали Одеського апеляційного суду від 10.04.2025 року (справа №523/9775/23) Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2023 року, яким [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - в частині залишення без розгляду цивільного позову потерпілого [PERSON] до ПАТ «СК «АЛЬФА СТРАХУВАННЯ» - скасовано. Призначено новий розгляд цивільного позову потерпілого [PERSON] до ПАТ «СК «АЛЬФА СТРАХУВАННЯ» в порядку цивільного судочинства (а.с.49-52). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 13.12.2023 року - [PERSON] , [INFO] , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки. Запобіжний захід засудженому [PERSON] , - до вступу вироку у законну силу обрано у вигляді особистого зобов`язання. Після набрання вироком законної сили, взяти засудженого [PERSON] , під варту, в цій частині виконання вироку доручити СУ ГУНП в Одеській області. Згідно зі ст.174 КПК України, арешт на майно, накладений у кримінальному проваджені за ухвалою слідчого судді від 24.04.2023 року, на вилучений при огляді автмобіль «Volkswagen LT 35» державний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] , - скасувати, у зв`язку з недоцільністю щодо подальшого збереження. Оптичний диск Verbatim - зберігати в матеріалах кримінального провадження №120231622490000504. Цивільний позов потерпілого [PERSON] до засудженого [PERSON] , задоволено частково, стягнуто з засудженого [PERSON] , на користь [PERSON] , франшизу у сумі 2500 гривень та моральну шкоду у розмірі 100000 гривень. В іншій частині цивільний позов залишено без розгляду, роз`яснено право цивільному позивачу звернутись до суду у цивільному судочинстві. Так, зазначеним вироком суду встановлено наступне: «Порушення виразились в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen LT» р\\н [NUMBER] , рухався в другій смузі руху, по асфальтованому, вологому дорожньому покриттю проспекту Добровольського міста Одеса, збоку вул. Генерала Бочарова у напрямку вул. Паустовського, де проїзна частина має дві смуги для руху в попутному напрямку та дві смуги руху в зустрічному напрямку, позначеними дорожньою розміткою 1.3, 1.5 Правил дорожнього руху України. Рухаючись в обраному напрямку водій [PERSON] наближався до нерегульованого пішохідного переходу, який позначений за допомогою дорожньої розмітки 1.14.1 «Зебра», та дорожнім знаком 5.35.1 «Пішохідний перехід» Правил дорожнього руху України розташованого біля буд. № 126-а по проспекту Добровольського, по якому в цей час рухалась пішохід [PERSON] , та перетинала проїзну частину проспекту Добровольського з права наліво відносно руху керованого [PERSON] автомобіля. В цей час, перед вказаним пішохідним переходом в першій (правій) смузі руху зупинився маршрутний автобус, водій якого надав дорогу пішоходу [PERSON] . Водій [PERSON] , проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід [PERSON] не урахував дорожню обстановку, яка виразилась у наявності інформаційних дорожніх знаків 5.35.1, 5.35.2 «Пішохідний перехід» і дорожньої розмітки 1.14.1, які інформували його про наявність цього переходу та водія іншого транспортного засобу, що зупинився в першій смузі руху перед пішохідним переходом, не зменшив швидкість і не зупинився, та не надав дорогу пішоходу [PERSON] , яка перебувала на пішохідному переході, внаслідок чого скоїв на неї наїзд. В результаті дорожньо-транспортної пригоди, пішохід [PERSON] [INFO] , отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми: крововиливу у м`які тканини голови в правій тім`яно-скроневій області з просякненням скроневого м`язу; рани правого слухового проходу, перелому кісток склепіння та основи черепу справа; крововиливу під тверду мозкову оболонку справа у скроневій ділянці з переходом у середню черепну ямку, крововиливів під м`яку мозкову оболонку в області правих і лівих потиличних та скроневих долей, забою головного мозку лівої лобної долі по нижньої поверхні та лівої скроневої долі по нижньої поверхні; Закритої травми тулуба: переламів ребер зліва 4,5,6-го по середньоключичній лінії; крововилив в лівий купол діафрагми; заочеревнаої гематоми зліва; перелому гілок лонної кістки зліва, повного розриву правого та лівого крижово-клубових зчленувань з вогнищевими крововиливами у м`які тканини; Травми кінцівок: саден - на тильній поверхні лівої кисті в проекції 2,3-ї п`ясних кісток та в проекції 4,5-го п`яснофалангових суглобів; на правому передпліччі в нижній третині по внутрішній поверхні; на тільній поверхні правої кисті в проекції 3,4,5-ї п`ясних кісток; на лівому гомілковому суглобі в проекції зовнішнього мищелку, на передній поверхні лівого колінного суглоба; крововиливів у м`які тканини лівої гомілки та лівого стегна по зовнішній поверхні. Смерть [PERSON] знаходиться у прямому причинному зв`язку із наявною у неї поєднаною травмою голови, тулуба та кінцівок. Безпосередньою причиною смерті з`явилося ускладнення численних травм, набряк головного мозку та легенів. Допущені водієм [PERSON] порушення вимог 1.5; 2.3. (б); 18.4 «Правил дорожнього руху» України знаходяться у прямому причино - наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо - транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді загибелі пішохода [PERSON] 1956 р.н. При допиті обвинувачений [PERSON] , винуватість у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України визнав повністю та пояснив суду, що 11.04.2023 року, рухався у м.Одесі по проспекту Добровольського, була погана видимість, туман, він рухався зі швидкістю 40 км/годину, і не побачив потерпілу, яка почала рухатись по пішохідному переходу, знак він не побачив через погану видимість. Про скоєне щиро кається, цивільний позов визнав у повному обсязі, готовий відшкодовувати шкоду але змоги все одразу виплатити він не має. Допитаний у судовому засіданні потерпілий [PERSON] , пояснив суду, що свідком події не був, загибла була його матір`ю, яку після події лікували 14 днів у лікарні, за цей час обвинувачений виплатив 10 тисяч гривень та закупив кров для померлої. Просив призначити суд, покарання пов`язане з позбавленням волі…». Згідно положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України - вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа страхування» страхового відшкодування у розмірі: 98 144, 80 гривень та моральної шкоди в розмірі: 80 400 гривень, суд виходить з наступного. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] є сином загиблої [PERSON] , смерть якої та знаходиться у прямому причинному зв`язку з отриманими нею тілесними ушкодженнями внаслідок ДТП. Матеріалами справи встановлено, що цивільно-права відповідальність обвинуваченого на момент ДТП 01.04.2023 року була застрахована страховиком Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Альфа страхування» поліс ЕР-209418783 від 30.06.2022 року, діючий до 29.06.2023 року (а.с.22). Позивач зазначає, що витрати пов`язані з лікуванням матері становили 58 129, 80 гривень; витрати на поховання становили - 42 515 гривень, та у межах страхової суми за шкоду заподіяну життю та здоров`ю на одного потерпілого становить 100 644, 80 гривень. А відповідно до вирахування суми франшизи сума становить - 98 144, 80 гривень. Щодо стягнення моральної шкоди позивач зазначив, що оцінює таку в розмірі: 80 400 гривень. В обґрунтування розрахунку моральної шкоди позивачем зазначено, що відповідно до п.27.3 Закону, страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її дітям - страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. З урахуванням чого, позивач просить стягнути розмір моральної шкоди в сумі: 80 400 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування"). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). Відповідно до ст. п.22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон №1961-ІV), у разі настання страхового випадку страховик, у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до п.9.1 ст. 9 Закону № 1961-ІV страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п.14 постанови «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» при визначені розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. Порядок страхового відшкодування шкоди, завданої транспортним засобом, цивільно-правова відповідальність власника якої була застрахована, регулюється ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV). Згідно з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у справі №785/18006/15-ц від 04.07.2018 р., відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Згідно полісу №ЕР-209418783 встановлено, що, сума страхового відшкодування на одного потерпілого заподіяна життю і здоров`ю становить - 260 000 грн., розмір франшизи становить - 2 500 грн. Згідно ст. 12 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме: п.п.12.1 - передбачено - розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Статтею 3 Конституції України життя і здоров`я людини визначаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, - цивільно-правовий інститут, який покликаний захистити майнові та немайнові права, порушені заподіянням фізичній особі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я та втратою нею працездатності. Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV) - є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1). Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон N 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону N 1961-IV). Відповідно до ст. 6 Закону N 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно з пунктом 1.3. статті 1 Закону N 1961-IV потерпілі - це юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Згідно ч. 1,2,5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. за N 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. За змістом Закону N 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (стаття 23 Закону N 1961-IV). Згідно ст. 24 вказаного Закону у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Частиною першою статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст.23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується із відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону N 1961-IV при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю майну третьої особи. Згідно п. 37.1.4 ст. 37 Закону 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Стаття 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлює, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 року /справа N 465/4287/15/, потерпілий в межах строків, передбачених п. 37.1.4 ст. 37 Закону має здійснити своє волевиявлення про захист свого порушеного права шляхом подання заяви про страхове відшкодування до страховика або шляхом звернення із позовною заявою до суду. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення зі страховика витрат пов`язаних з лікуванням та похованням матері у розмірі: 100 644, 80 гривень (- франшиза 2500 грн.) є такими, що підлягають до задоволення, які такі, що доведені матеріалами справи, а саме: чеками на лікування та документами на підтвердження поховання. Що стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне. У відповідності до положень ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України). Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц). Відповідно до статті 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Згідно зі статтею 26-1 Закону № 1961-IVстраховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону,- МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону № 1961-IV, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (пункт 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV). З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 80 400 гривень, є доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є доведеними та такими, що підлягають задоволенню. З урахуванням викладеного та

Outcome: approved