Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

І. Виклад позиції позивачки та заперечень відповідача. 1. 08.08.2025 року [PERSON] (далі позивачка) звернулася до суду з позовом до Великодальницької сільської ради Одеського району Одеської області (далі відповідач), в якому просить скасувати арешт накладений на житловий будинок під [ADDRESS] та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про заборону (реєстраційний номер обтяження: 7030867). 2. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона є власницею житлового будинку та земельної ділянки на якій він розташований площею 0,2256 гектарів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підставою набуття права власності на житловий будинок стало укладення Договору купівлі-продажу, посвідченого 17.08.2001 року Біляївською державною нотаріальною конторою Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2416. Документом, що підтверджує право особистої приватної власності на земельну ділянку є Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 09.01.2014 року реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції Одеської області. З метою відчуження вказаного нерухомого майна позивачка звернулася до нотаріуса, однак отримала роз`яснення про неможливість вчинення нотаріальної дії в зв`язку з наявністю в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна арешту на житловий будинок під [ADDRESS] (реєстраційний номер обтяження: 7030867), який був накладений П`ятою одеською державною нотаріальною конторою 16.04.2008 року на підставі Постанови Біляївського районного суду Одеської області від 29.05.2001 року. Біляївським відділом ДВС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) позивачці листом було повідомлено про відсутність інформації про накладення арешту на вказане нерухоме майно та про відсутність будь-яких виконавчих проваджень щодо неї. Окрім того, Біляївським районним судом їй листом було повідомлено, що за 2001 рік цивільні справи та ухвали про накладення арешту на належне їй майно не розглядалися. Оскільки наявність вказаного арешту позбавляє позивачку права вільно володіти та розпоряджатися майном, позивачка вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. 3. Представник відповідача відзив на позов не надавав. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 4. Позивачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, але представником була надана до суду заява про розгляд справи без їх участі, на задоволені позовних вимог наполягала, не заперечувала проти заочного розгляду справи. (а.с. 21) ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. 5. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2025 року, цивільну справу № 496/4335/25, передано в провадження головуючої судді Біляївського районного суду Одеської області Портної О.П. (а.с. 15) 6. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 20.08.2025 року було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. (а.с. 16-17) 7. Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 25.11.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду. (а.с. 25) 8. Відповідач, в установлені ч. 7 ст. 178 ЦПК України, строки не подав до суду відзив на позовну заяву, будучи повідомленим належним чином про наявність ухвали про відкриття провадження та необхідністю подання відзиву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. 9. Оскільки відповідач був належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання відповідно до ст. 128 Цивільно-процесуального кодексу України направлення рекомендованого поштового відправлення з повідомленням про вручення, яке отримане 17.10.2025 року (а.с. 24) та шляхом направлення електронного документу до електронного кабінету через підсистему «Електронний суд», користувачем якого, на виконання ч. 6 ст. 14 ЦПК України, відповідач являється (а.с. 18, 26), в судове засідання не з`явився, про поважність причин своєї неявки суд не повідомив, а представник позивачки не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, Судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.ст. 280-281 ЦПК України. 10. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б). 11. Верховний Суд у своїй Постанові від 29.04.2020 року у справі № 348/1116/16-ц вказав, що, якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. 12. Судом на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 13. Судом встановлено що житловий будинок під [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] , що підтверджується, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Рєстру прав власності на нерухоме майно, право власності в якому зареєстровано 02.08.2007 року, реєстраційний номер майна: 19779485, номер запису: 838 в книзі: 117-ж-63. (а.с. 9-11) 14. З копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 354460746 від 15.11.2023 року встановлено, що право власності на житловий будинок зареєстровано на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 17.08.2001 року Біляївською державною нотаріальною конторою Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2416. 15. З відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, наявність арешту на житловий будинок під [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження: 7030867, зареєстровано: 16.04.2008 року реєстратором: П`ята одеська ДНК, підстава обтяження: постанова б/н від 29.05.2001 року видана Біляївським районним судом Одеської області, додаткові дані: архівний запис № 171308-2072 від 29.05.2001 року. (а.с. 10) 16. Земельна ділянка площею 0,2256 гектарів, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5121081400:02:001:0187, надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), належить [PERSON] на праві особистої приватної власності, що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 158810310, виданого 09.01.2014 року Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, право власності за яким зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.12.2013 року, номер відомостей про речове право: 4185757, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 262618351210. (а.с. 8, 9-11) 17. Біляївський відділ ДВС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) листом від 28.11.2023 року за вих. № 56534/21.12 повідомило [PERSON] , згідно перевірених даних з автоматизованої системи виконавчого провадження, станом на 28.11.2023 року, відносно неї відкритих виконавчих проваджень на виконанні у відділі не перебуває, наявних актуальних арештів на майно боржника та інших заходів примусового виконання рішення не виявлено. (а.с. 12) 18. Листом від 06.08.2025 року за вих. № 01-101/426/25 Біляївський районний суд Одеської області повідомив [PERSON] про відсутність за 2001 рік цивільних справ та ухвал про накладення арешту на майно, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та яке належало їй. (а.с. 13) V. Оцінка Суду. 19. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 20. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 21. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 22. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення. 23. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. (ст. 5 ЦПК України). 24. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 25. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 26. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. 27. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 28. Відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 29. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 30. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 31. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. 32. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. 33. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 17.08.2001 року Біляївською державною нотаріальною конторою Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2416, належить житловий будинок під [ADDRESS] . 34. Разом з тим, як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 15.11.2023 року за № 354460746, на майно, яке належить позивачці, накладено арешт: архівний запис № 171308-2072 від 29.05.2001 року, де підставою обтяження є Постанова Біляївського районного суду Одеської області від 29.05.2001 року. 35. Отже, підставою обтяження типу арешт є Постанова Біляївського районного суду, яка була винесена до виникнення у позивачки права особистої приватної власності на вказаний в цій справі житловий будинок. 36. Відтак, внесення відповідного запису про накладення обтяження арешту до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обмежує права позивачки як власниці нерухомого майна, щодо вільного розпорядження належним їй майном. 37. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). 38. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. 39. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 40. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного «панування» власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. 41. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 42. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 43. Відповідно рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. 44. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт/заборону, відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. 45. У абз. 2 п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» судам роз`яснено, що, якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна. (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.01.2025 року у справі № 207/3013/20) 46. Пунктами 1, 2 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. 47. Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких в життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. 48. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 міжнародного правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. 49. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом. 50. Тобто, законодавець пов`язує можливість звернення особи з даним позовом у разі порушення права власності на майно, на яке накладено арешт. 51. У матеріалах справи відсутні докази того, що на даний час існує потреба в накладенні обтяження у вигляді арешту, що належить позивачці на праві особистої приватної власності, яке вона придбала після накладення вказаного решту. На час розгляду справи виконавчі провадження по відношенню позивачки на примусовому виконанні не перебувають, що вказує на незаконність обтяження майна належного позивачці. Доказів протилежного суду сторонами не надано. 52. На сьогодні позивачка позбавлена можливості розпоряджатися належним їй майном, у зв`язку з наявність зареєстрованого за позивачем обтяження (арешту). Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, суд приходить до висновку про необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. 53. Суд також враховує те, що наявність протягом тривалого часу (більше 24 років) нескасованого арешту на майно особи, яка не є стороною ні виконавчого провадження, ні справи в рамках якої було накладено вищевказане обтяження, є невиправданим втручанням у право власності позивачки. 54. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) також зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. 55. В той же час, оскільки неможливо встановити, хто був сторонами в інтересах яких чи в забезпечення виконання зобов`язання яких, був накладений арешт, позивачка позбавлена можливості пред`явити позов до цих осіб. При цьому позивачка використала всі процесуальні можливості щодо встановлення вказаних осіб. 56. Згідно висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час. 57. При таких обставинах, суд дійшов до висновку про те, що є всі підстави, передбачені законом, для задоволення позову та зняття арешту з нерухомого майна, оскільки накладення арешту перешкоджає позивачці у вільному розпорядженню майном, і суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими та мають бути задоволені. 58. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в іншій спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту захистити своє порушене право не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом зняття такого арешту.

Outcome: approved