Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до Хмільницької міської ради про визнання права власності. Позовні вимоги мотивовано тим, що [INFO] померла мати позивачів - [PERSON] . Відповідно до заповіту, посвідченого 10 березня 2017 року секретарем Широкогребельської сільської ради Хмільницького району Вінницької області та зареєстрованим у реєстрі за №13, [PERSON] , на випадок своєї смерті зробила розпорядження, відповідно до якого: земельну ділянку, яка знаходиться на території Широкогребельської сільської ради, кадастровий номер: 0524887800020010217; земельну ділянку, яка знаходиться на території Широкогребельської сільської ради, кадастровий номер: 0524887800020010219 заповіла [PERSON] . Решту майна, яке залишилось, де б воно не було і з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що належалоїй на день смерті і на що вона мала право за законом, заповіла [PERSON] . На день смерті [PERSON] , в тому числі, належали: земельна ділянка кадастровий номер: 0524887800:01:001:0633; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по [ADDRESS] ; земельна ділянка з кадастровим номером 0524887800:01:001:0632 площею 0,2500 га з цільовим призначенням "для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд", розташованого за адресою [ADDRESS] . Спадщину після смерті [PERSON] , як спадкоємці за заповітом, відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України позивачі прийняли, подавши нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Постановою державного нотаріуса Першої вінницької державної нотаріальної контори, в.о. державного нотаріуса Хмільницької державної нотаріальної контори Сушицької А.О. від 30.01.2025 р. № 42/02-31 [PERSON] було відмовлено у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки він належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . В період часу з 1986 по 1995 роки за адресою [ADDRESS] (після впорядкування нумерації будинків [ADDRESS] ) були зареєстровані та проживали : [PERSON] голова сім`ї та домогосподартсва; [PERSON] , чоловік [PERSON] ; [PERSON] , донька [PERSON] ; [PERSON] , син [PERSON] та [PERSON] . Всі зазначені особи були зареєстровані за вказаною адресою станом на 15.04.1991 року та були членами колгоспного двору. За таких обставин позивачі просять визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частки та за [PERSON] право власності на 1/4 частку земельної ділянки з кадастровим номером 0524887800:01:001:0632 площею 0,2500 га з цільовим призначенням "для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд", розташованої за адресою [ADDRESS] , а також визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS] , загальною площею 0, 1409 га з цільовим призначенням "для ведення особистого селянського господарства", кадастровий номер 0524887800:01:001:0633. Ухвалою суду від 18.08.2025 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання та відповідачам надано строк для подачі відзиву на позовну заяву. Відзив не надійшов. Ухвалою суду від 28.10.2025 у справі закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Сторони в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Почивачі позовні вимоги підтримали, а представник відповідача не заперечив щодо їх задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. [INFO] померла мати позивачів - [PERSON] , що підтверджується: копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 44); копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (копія на а.с. 40); копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (копія на а.с. 41); копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] . На день смерті [PERSON] , в тому числі, належали: земельна ділянка, розташована в [ADDRESS] та належала їй на підставі державного акта серія ЯК № 391326 загальною площею 0, 1409 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 0524887800:01:001:0633 (копія на а.с. 16); земельна ділянка з кадастровим номером 0524887800:01:001:0632 площею 0,2500 га з цільовим призначенням "для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд", розташованого за адресою [ADDRESS] , та належала їй на підставі державного акта серія ЯК № 391327 (копія на а.с. 17). Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 06.06.2025 в справі № 149/1234/25 (копія на а.с. 20-22) визнано за [PERSON] право власності на 3/4 частин та за [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що відносився до колгоспного двору, який знаходиться в [ADDRESS] (до впорядкування нумерації будинків та відповідно до свідоцтва № [NUMBER] про право власності на житловий будинок, виданого 29 вересня 1990 року Широкогребельською сільською радою Хмільницького району Вінницької області буд. [ADDRESS] ). З копії спадкової справи № 41/2023 (а.с. 68-153) із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулися [PERSON] та [PERSON] . Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року. Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" ( 697-12 ) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Виходячи із Правової позиції, викладеної в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15 - згідно з частиною першою статті 120, статтею 123 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. У підпункті г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. В період часу з 1986 по 1995 роки за адресою [ADDRESS] (після впорядкування нумерації будинків [ADDRESS] ) були зареєстровані та проживали : [PERSON] голова сім`ї та домогосподартсва; [PERSON] , чоловік [PERSON] ; [PERSON] , донька [PERSON] ; [PERSON] , син [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 43). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що позивачі є спадкоємцями за заповітом після смерті [PERSON] , приймаючи до уваги те, що відповідач не заперечує щодо позову, суд приходить до висновку про задоволення позову, що не суперечить вимогам та законним інтересам сторін, та відповідає чинному законодавству України. Судові витрати залишити за сторонами. На підставі ст.ст. 1218, 1220, 1222-1223, 1225, 1268, 1270 ЦК України, ст.ст. 120-23 ЦК УРСР,

Outcome: approved