Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» 28 листопада 2025 року звернувся з позовом до Горохівського районного суду Волинської області суду до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтовує тим, що 13 березня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» та [PERSON] укладено кредитний договір №667102, відповідно до умов якого Відповідачу було надано кредит у розмірі 2500 грн. на умовах визначених кредитним договором, а Споживач зобов`язався одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк, визначеними умовами кредитного договору. Відповідач, у свою чергу, не виконав умов кредитного договору. 01 лютого 2024 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено Договір факторингу №01022024, відповідно до якого право грошової вимоги до боржника за вказаним кредитним договором перейшло до позивача. Вказує, що відповідач не виконав свого зобов`язання та має непогашену заборгованість на загальну суму 20375,00 грн. Враховуючи викладене, просить суд стягнути з [PERSON] на користь заборгованість за кредитним договором № 667102 від 13 березня 2023 року в розмірі 20375 грн, а також судові витрати, які були понесені у зв`язку зі зверненням із позовом до суду у вигляді судового збору. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 01 грудня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. В судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві просить розгляд справи проводити за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, вказує, що не заперечує щодо постановлення заочного рішення. Відповідач будучи належним чином повідомленим про дату час та місце розгляду справи в тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб порталі «Судова влада України», в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань на адресу суду від відповідача не надходило, відзив на позов не подав. За час судового розгляду справи від сторін будь-які додаткові заяви (клопотання) до суду не надходили. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Фактичні обставини справи встановлені судом Судом установлено, що 13 березня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Селфі Кредит» та [PERSON] укладено кредитний договір №667102. Відповідно до умов договору п.1.2, 1.3, 1.4 договору сума кредиту складає 2500 грн на строк 210 днів, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 15 днів. Пункт 1.5.1 стандартна процентна ставка становить 2.2% в день. Згідно п.1.7.1 за стандартною ставкою за весь строк користування 103110,35% річних, за п.1.8.1 орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає, за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 22300 гривень. Згідно п.1.8.2 за стандартною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 21478,75 грн. Відповідно до п.2.1 кошти кредит надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на реквізити платіжної картки Споживача № [NUMBER] (а.с.8-19). Підписанням кредитного договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма умовами Правил надання коштів у позику в тому числі й на умовах фінансового кредиту ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» (п.п. 9.6. кредитного договору), які розміщені на веб-сайті, повністю приймаючи умови кредитного договору, відповідач підтверджує, що він повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися цих Правил. Відповідно до копії паспорта споживчого кредиту, інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, в якому зазначені умови надання кредитних коштів, відповідач ознайомився та підписав електронним підписом одноразовим ідентифікатором Е408. Згідно з інформації, яка зазначена в копії листа ТОВ «Пейтек», адресований ТОВ «Селфі Кредит», 13 березня 2023 року, на картку [PERSON] успішно зараховано 2500,00 гривень (а.с.22 зворот). За розрахунком ТОВ «Селфі Кредит» заборгованість [PERSON] за договором №667102 від 13.03.2023 року становить 20375,00 грн та складається з 2500 грн заборгованість за тілом кредиту та 17875 грн заборгованість за відсотками (а.с.23-28). Між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» Відповідно 01 лютого 2024 року було укладено договір факторингу №01022024, відповідно до умов якого позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги, до [PERSON] за договором №667102 від 13.03.2023 року на суму 20375,00 грн, що підтверджується копією витягу з реєстру боржників (а.с.29-34). Застосоване судом законодавство та висновки суду Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частин 1, 3 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ст.526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положенням ст.610 ЦК передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК в разі прострочення повернення чергової частини позики кредитор має право вимагати від боржника дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків за користування кредитом. Приписами ч.1 ст.1054 ЦК визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ст.1055 ЦК). Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частин 1, 2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Враховуючи положення ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Приписами ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Також, відповідно до ч.1, 2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З врахуванням викладеного, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Згідно з ст.512 Цивільного кодексу України (далі ЦК) кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ст.1077 ЦК передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Досліджені судом договори факторингу відповідачем не оспорювались та не були визнані судом не дійсними, а тому у відповідності до вимог ст.204 ЦК України ці правочини є правомірними. Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» є новим кредитором за кредитним договором №667102 від 13.03.2023 року на підставі укладеного між ним та ТОВ «СЕЛФІ КРЕДІТ» Договору відступлення прав вимог №01022024 від 01 лютого 2024 року. Відтак, у нього виникло право вимоги до відповідача. Підписанням кредитного договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма його істотними умовами та йому була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства. Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі Відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах. Враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, відповідач мав можливість не вступати у кредитні відносини із позивачем, якщо вважав встановлений розмір відсотків за користування коштами несправедливими, натомість відповідач погодив зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Підписавши кредитний договір, [PERSON] засвідчив, що погодився на отримання кредитних коштів саме на умовах, що визначені договором. ТОВ «СЕЛФІ КРЕДІТ» свої зобов`язання перед відповідачем виконав в повному обсязі, надавши йому, визначені договором кредитні кошти, натомість відповідач [PERSON] взяті на себе за договором зобов`язання перед ТОВ «СЕЛФІ КРЕДІТ» не виконав, оскільки не вносив платежі, передбачені умовами кредитного договору, та проценти за користування кредитом, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість. За розрахунком ТОВ «Селфі Кредит» заборгованість [PERSON] за договором №667102 від 13.03.2023 року становить 20375,00 грн та складається з 2500 грн заборгованість за тілом кредиту та 17875 грн заборгованість за відсотками Згідно з пунктом 1.4 кредитного договору строк кредиту 210 днів, детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є Додатком №1 до договору. У споживача відсутнє право продовжувати строк кредитування або строк виплати кредиту, встановлених договором, на підставі звернення до товариства у паперовій формі або в електронній формі зі застосуванням одноразового ідентифікатора. (п.1.4.1 договору). Доказів пролонгації цього договору матеріали справи не містять. Відповідно до п.1.5 договору тип процентної ставки - фіксована, за користування кредитом нараховуються проценти в наступному розмірі та порядку: стандартна процентна ставка 2,2% в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4. договору. Позивач не ставить вимогу про стягнення процентів на підставі статті 625 ЦК України, тому суд визначає заборгованість лише в межах строку кредитування за договором про споживчий кредит. Однак, як встановлено судом проценти за користування кредитними коштами було нараховано з 13.03.2023 року по 01.02.2024 року, тобто поза межами строку кредитування (кредит наданий 13.03.2023 строком на 210 днів, тобто до 09.10.2023). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З наведеного вбачається, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. При цьому, очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Відповідна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що нарахування відсотків за користування кредитом починаючи з 10.10.2023, тобто після закінчення строку повернення кредиту, встановленого в пункті 1.4 договору, є безпідставним, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом припинилось після спливу визначеного договором строку кредитування. Відтак, розмір відсотків, за користування кредитом у межах строку дії договору (з 13.03.2023 по 09.10.2023) становить 11550 грн, а загальна сума, яка підлягає до стягнення 14050 грн. Таким чином, суд всебічно, повно, об`єктивно розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов є таким що підлягає до часткового задоволення. Розподіл між сторонами судових витрат Частиною 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи, що позов задоволено частково (68,96%), тому з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 1670,49 грн. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн. суд зазначає наступне. За п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ст.137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі №755/9215/15-ц. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн., представник позивача надав копію договору про надання правової (правничої) допомоги №0107 від 01.07.2025 року, копію акту наданих послуг №98 від 17.11.2025 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 29.09.2012 року. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial