Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] в інтересах якої діє адвокат Чернілевська Р.В., до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста», за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету позову приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Миронюк Нелі Валеріївни про зняти заборони відчуження нерухомого майна та виключити записи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що внесений на підставі іпотечного договору за реєстраційним № 0266/08/20-ZNv, укладеного 15.09.2008 та посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Миронюк Н.В. за реєстровим № 2522: - номер запису про іпотеку 32438224 (спеціальний розділ), дата державної реєстрації 15 вересня 2008, Державний реєстр іпотек, реєстраційний номер іпотеки 7915200, актуальна інформація про об`єкт речових прав: квартира, адреса [ADDRESS] ; - номер запису про обтяження 7915068 дата державної реєстрації 15 вересня 2008, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 7915068, актуальна інформація про об`єкт речових прав: квартира, адреса [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 вересня 2008 року між АКБ «Форум», правонаступником якого було ПАТ «Банк Форум», та [PERSON] укладено кредитний договір № 0266/08/20-ZNv, відповідно до якого позичальнику надано кредит у сумі 21 000 доларів США строком до 14 вересня 2018 року зі сплатою 14,5 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором між позивачкою та банком було укладено іпотечний договір № 0266/08/20-ZNv від 15 вересня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Миронюк Н.В. за реєстровим № 2522, предметом якого стала належна позивачці на праві власності квартира [ADDRESS] . Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 03 квітня 2015 року у справі № 128/6174/14-ц було стягнуто солідарно з боржників заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 373,56 доларів США, що еквівалентно 219 964,62 грн. Зазначене рішення було виконано у повному обсязі, виконавче провадження завершено, арешти та заходи примусового виконання скасовані. У подальшому банк звертався з позовом про стягнення відсотків та збитків, однак у задоволенні позову було відмовлено. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 травня 2021 року у справі № 127/5717/21 позов [PERSON] та [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста», третя особа приватний нотаріус Миронюк Н.В., про визнання припиненими договорів задоволено. Суд визнав припиненим кредитний договір № 0266/08/20-ZNv від 15.09.2008 та припиненим іпотечний договір, посвідчений нотаріусом за реєстровим № 2522. Рішення набрало законної сили 02.07.2021. Після набрання рішенням законної сили позивач звернулася до приватного нотаріуса із заявою про зняття заборони відчуження та виключення запису про іпотеку. Листом від 02.12.2021 нотаріус відмовила у вчиненні нотаріальної дії, посилаючись на відсутність окремого судового рішення про зняття заборони відчуження. Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.06.2022 у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо зняття заборони відмовлено. Станом на день звернення до суду записи про іпотеку та обтяження залишаються чинними, а саме: запис про іпотеку № 32438224 (реєстраційний номер 7915200), дата державної реєстрації 15.09.2008; запис про обтяження № 7915068 від 15.09.2008. Позивач вважає, що після припинення основного зобов`язання та іпотечного договору існування відповідних записів у державних реєстрах є незаконним та порушує її право власності, що стало підставою до звернення із позовом до суду. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.11.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи провести у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Від представника позивача адвоката Чернілевська Р.В. надійшла заява про розгляд справи без участі позивачів та їх представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представником відповідача ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» Арсеміковою І.В. подано заяву, в якій повідомлено, що з метою мирного врегулювання спору керівництвом товариства погоджено видачу Листа-повідомлення вих. № 49-01/26 від 07.01.2026 року про зняття заборон та припинення обтяжень з нерухомого майна за вказаними номерами записів. Зазначений документ підписаний ліквідатором товариства та направлений Позивачу. Відповідач також повідомив, що відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 01.04.2024 року у справі № 910/3027/24 відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста», а тому відповідні документи підписані уповноваженою особою арбітражним керуючим. У поданій заяві представник відповідача просила розглянути справу без участі представника та зазначила, що проти задоволення позовних вимог у частині зняття обтяжень не заперечує, водночас просила покласти судові витрати на позивача. Третя особа без самостійних вимог щодо предмету позову приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Миронюк Неля Валеріївна в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила, будь-яких заяв чи заперечень на адресу суду не надходило. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачами позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі п.п.1-2 ч.3 ст.223 ЦПК України суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності позивача та відповідача. Оскільки сторони в судове засідання не з`явилися фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч.2 с.247 ЦПК України). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши представлені суду докази в їх сукупності та взаємозв`язку, приймає визнання відповідачами позову та вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що з 15 вересня 2008 року між АКБ «Форум» (правонаступником якого був ПАТ «Банк Форум») та [PERSON] укладено кредитний договір № 0266/08/20-ZNv, за умовами якого позичальнику надано кредит у сумі 21 000 доларів США строком до 14 вересня 2018 року зі сплатою 14,5 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором позивач передала в іпотеку належну їй квартиру [ADDRESS] . Іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Миронюк Н.В. за реєстровим № 2522. Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 03 квітня 2015 року у справі № 128/6174/14-ц з позичальника та позивача солідарно стягнуто заборгованість у розмірі 16 373,56 доларів США, що еквівалентно 219 964,62 грн. Рішення виконано, виконавче провадження закінчено, заходи примусового виконання припинені. У 2018 році банк звернувся з додатковими вимогами про стягнення відсотків та курсової різниці, однак у задоволенні позову було відмовлено. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.05.2021 у справі № 127/5717/21 позов [PERSON] та [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» задоволено визнано припиненими кредитний договір та іпотечний договір. Рішення набрало законної сили 02.07.2021. Незважаючи на це, записи про іпотеку та заборону відчуження в державних реєстрах залишились чинними. Позивач звернулась до нотаріуса із заявою про зняття заборони, однак листом від 02.12.2021 нотаріус відмовила, пославшись на відсутність судового рішення саме про зняття заборони. Також заява про ухвалення додаткового рішення у справі № 127/5717/21 була залишена без задоволення (додаткове рішення від 22.06.2022). Тобто, права позивачки підлягають захисту лише шляхом звернення з позовом про зняття заборони, що і вона зробила. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. (ч. 1 ст. 48 ЦПК України). Предметом позову, який на даний час перебуває в провадженні суду, є зняття заборони відчуження нерухомого майна та виключення запису про іпотеку. Як роз`яснено в п. 2 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Спір виник із правовідносин забезпечення виконання зобов`язання іпотекою та подальшого припинення такого забезпечення. Відповідно до ст. 509 Цивільний кодекс України зобов`язанням є правовідношення, в якому боржник зобов`язаний вчинити на користь кредитора певну дію. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином. Частина 1 ст. 598 та ст. 599 ЦК України передбачають, що зобов`язання припиняється його належним виконанням. Виконання зобов`язання може забезпечуватись заставою (ст. 546 ЦК України), а іпотека є видом застави нерухомого майна (ст. 575 ЦК України). Відповідно до ст. 1 та ст. 3 Закон України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення такого зобов`язання. Статтею 17 цього Закону прямо встановлено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання. Отже, припинення кредитного договору автоматично тягне припинення іпотеки як забезпечувального зобов`язання. Рішенням Вінницького міського суду від 24.05.2021 встановлено факт припинення кредитного та іпотечного договорів. Відповідно до ч. 2 ст. 82 Цивільний процесуальний кодекс України обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються повторно у іншій справі між тими самими особами. У постанові Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 204/5420/19 (провадження № 61-6960св22) роз`яснено, що преюдиціальне значення мають факти, встановлені у резолютивній частині рішення. Отже, факт припинення кредитного зобов`язання та іпотеки є встановленим та не підлягає повторному доказуванню. Згідно зі ст. 2 Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація є офіційним підтвердженням припинення прав та обтяжень. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації. Стаття 74 Закон України "Про нотаріат" передбачає, що нотаріус знімає заборону відчуження після отримання повідомлення про припинення іпотеки. Рішення суду, яке набрало законної сили, є безспірним доказом припинення зобов`язання. Верховний Суд у постанові від 18.12.2020 у справі № 754/76446/17-ц зазначив, що за наявності встановленого факту припинення зобов`язання подальше існування запису про обтяження є порушенням права власності. Право власності гарантується ст. 41 Конституція України та ст. 321 ЦК України. Збереження запису про іпотеку за відсутності зобов`язання є неправомірним втручанням у право власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном (негаторний позов). Верховний Суд у низці постанов (зокрема від 03.07.2019 у справі № 753/10928/15-ц) зазначив, що зняття заборони відчуження є належним способом захисту права власника. Стаття 13 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на ефективний засіб правового захисту. Частина 2 ст. 5 ЦПК України передбачає право суду визначити ефективний спосіб захисту. Оскільки нотаріус відмовив у знятті заборони без окремого судового рішення, а додаткове рішення судом не ухвалено, єдиним ефективним способом захисту є ухвалення рішення у даній справі про зняття заборони та виключення записів із реєстрів. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (ч. 5 ст. 12 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (Постанова № 5) від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Таким чином, судом в ході розгляду справи встановлено, що позивач не може реалізувати своє право на вільне здійснення користування та розпорядження своїм майном, оскільки на нього накладено заборону, яку не можливо зняти в позасудовому порядку, що порушує її законні права та інтереси як власника майна, в тому числі і стосовно права вільного розпорядження належним майном. Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону, запис про скасування державної реєстрації прав до державного реєстру прав вноситься у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. Згідно ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцем знаходження цього майна або основної його частини. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 391 ЦК України визначає, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності зі ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7. та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. За приписами ч. 3 ст. 3 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час проведення окремих процесуальних дій, розгляду та вирішення справи. Отже, вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року. Згідно із ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Жодних належних та допустимих доказів в зворотному, відповідачами суду не надано. Навпаки, відповідач [PERSON] , в інтересах якої було накладено арешт на все майно позивача [PERSON] та [PERSON] ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 20.07.2015 року у справі №758/8095/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, визнав вимоги позивача. Відповідач [PERSON] також визнав заявлені позовні вимоги, про що свідчать подані представником відповідачів письмові заяви. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників ( ч. 1 ст. 82 ЦПК України ). У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд ( ч. 4 ст. 206 ЦПК України ). Під час розгляду справи, судом не було встановлено, що визнання позову відповідачами ( стягувача у виконавчому провадження [PERSON] та боржник у виконавчому провадження [PERSON] ), суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, безпідставна наявність арешту не все майно, яке належить позивачу та відповідачу [PERSON] , яке набуте за час перебування у шлюбі і з приводу якого на даний час існує спір, щодо його поділу, порушує права останніх на вільне володіння та розпорядження майном на власний розсуд та його відповідний поділ шляхом укладення мирової угоди. . Тому, не зняття арешту з майна, порушує право позивача на володіння, користування та розпорядження майном, яке їй належить на праві спільної сімейної власності. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 березня 2020 року по справі № 817/928/17. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на ту обставину, що виконавчим провадженням, за яким було накладено арешт на все майно позивача виконано, наразі відсутні на примусовому виконанні виконавчі провадження стороною у яких є позивач, а захист прав позивача у спосіб оскарження бездіяльності державного виконавця неможливий, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку, що права останньої підлягають захисту шляхом зняття арешту з майна, накладеного ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 20.07.2015 року у справі №758/8095/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оцінивши докази у їх сукупності відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, надавши їм належну правову оцінку з урахуванням принципів змагальності сторін та диспозитивності цивільного процесу (статті 12, 13 ЦПК України), суд дійшов таких правових висновків. Судом установлено, що кредитне зобов`язання між сторонами припинене у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а також на інших підставах, встановлених договором або законом. Факт припинення основного зобов`язання підтверджений рішенням суду, яке набрало законної сили, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України має преюдиційне значення та не підлягає повторному доказуванню при розгляді цієї справи. Відповідно до ст. 1, 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека є способом забезпечення виконання основного зобов`язання та має акцесорний (додатковий) характер щодо нього. Частиною першою ст. 17 зазначеного Закону прямо встановлено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання. Таким чином, з огляду на встановлений факт припинення кредитного зобов`язання, іпотечний договір також є припиненим у силу закону. Разом із тим судом встановлено, що запис про іпотеку продовжує міститися в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, незважаючи на припинення підстав його існування. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов). Згідно зі ст. 319, 321 ЦК України право власності є непорушним, а власник здійснює щодо свого майна права володіння, користування та розпорядження на власний розсуд. Велика Палата Верховного Суду у своїй практиці неодноразово зазначала, що наявність запису про обтяження (іпотеку) за відсутності чинного забезпечуваного зобов`язання є порушенням права власності та створює перешкоди у його реалізації, що є підставою для судового захисту шляхом визнання припинення іпотеки та зобов`язання вчинити реєстраційні дії (ВП ВС від 27.03.2019 у справі №?711/4556/16?ц)). Суд враховує, що державна реєстрація має похідний (декларативний) характер щодо вже існуючого або припиненого речового права. Наявність запису у реєстрі не створює права, якщо воно припинилося на підставі закону, однак збереження такого запису без правових підстав обмежує повноту реалізації правомочностей власника. З огляду на викладене суд доходить висновку, що: основне кредитне зобов`язання припинене; іпотека як спосіб забезпечення припинена в силу закону; відповідні обставини встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили та має преюдиційне значення; існування запису про іпотеку за відсутності забезпечуваного зобов`язання є неправомірним; такий запис створює об`єктивні перешкоди у здійсненні позивачем повноважень власника. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права, у тому числі шляхом припинення правовідношення та усунення перешкод у здійсненні права. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» підлягають стягненню на користь [PERSON] понесенні судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 968 грн. 96 коп. Також суд зауважує, що суд ухвалював рішення за відсутності учасників справи. Відповідно до положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На відповідне застосування вказаних положень також звернула увагу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 5 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved