Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

У жовтні 2025 року ТОВ «ФК «Ейс» звернулося до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначає, що 08.04.2024 між ТОВ «Макс кредит» та [PERSON] укладено кредитний договір № 00-9712126, відповідно до умов якого товариство зобов`язується надати позичальникові кредит на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за його користування. 21.10.2024 на підставі договору факторингу № 21102024-МК/Ейс від 21.10.2024 та реєстру прав вимоги укладеного між ТОВ «Макс кредит» та ТОВ «ФК «Ейс» право вимоги за кредитним договором № 00-9712126 перейшло до ТОВ «ФК «Ейс». Оскільки після відступлення ТОВ «ФК «Ейс» права вимоги до [PERSON] не здійснила жодного платежу для погашення існуючої заборгованості, ТОВ «ФК «Ейс» просить суд стягнути на його користь з [PERSON] 36 632 грн. 40 коп. заборгованості за договором. Судом вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в порядку письмового провадження). Ухвалою суду, яка направлена відповідачу в установленому порядку, їй був наданий строк для подання відзиву на позов. У встановлений строк відповідачка відзив на позов не подала. За таких обставин судом постановлено ухвалу про проведення розгляду справи на підставі наявній в ній доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Судом установлено, що 08.04.2024 між ТОВ «Макс кредит» та [PERSON] укладено кредитний договір № 00-9712126, згідно якого товариство надало кредит у розмірі 6 000 грн. 00 коп., а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за його користування. Відповідно до п. 1.6 договору кредитодавець одноразово нараховує Комісію за надання кредиту у розмірі 5,00% від суми Кредиту, що складає: 300 грн. 00 коп. 21.10.2024 між ТОВ «Макс кредит» та ТОВ «ФК «Ейс» укладено договір факторингу № 21102024-МК/Ейс, та у відповідності до умов якого з урахуванням Реєстру прав вимоги № б/н від 21.10.2024 ТОВ «Макс кредит» відступило ТОВ «ФК «Ейс» право вимоги до [PERSON] коштів за Кредитним договором від 08.04.2024, право на одержання яких належить ТОВ «Макс кредит» у розмірі 36 632 грн. 40 коп. Розмір заборгованості [PERSON] , яка перейшла до ТОВ «ФК «Ейс» підтверджується розрахунком заборгованості ТОВ «Макс кредит». Як вбачається з наданого ТОВ «ФК «ЕЙС» розрахунку заборгованості за кредитним договором [PERSON] з урахуванням часткової оплати у розмірі 540 грн. 00 коп. має заборгованість у розмірі 36 632 грн. 40 коп., з яких 6 300 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 27 332 грн. 40 коп. - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом та 3 000 грн. - заборгованість за штрафними санкціями. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Порядок укладення договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію». У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Враховуючи, що на мобільний номер телефону [PERSON] був надісланий одноразовий ідентифікатор, яким вона підписала договір позики, суд вважає, що договір позики був укладений та підписаний в електронній формі, і такі дії сторін узгоджуються з вимогами ст. ст. 6, 627 ЦК України та ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Порушення відповідачем умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки ст. 629 ЦК України встановлюється принцип безумовності та обов`язковості виконання договору. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Разом з тим, законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22.11.2023 року, що набрав чинності 24.12.2023 року доповнено ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» п. 5, яким встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч. 4 цієї статті, не може перевищувати 1 %. Пунктом 17 прикінцевих та перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Отже, як слідує з вищевказаних змін у законодавстві, що регулює питання споживчого кредитування, починаючи: - з 24.12.2023 денна ставка має бути не більше 2,5%, - з 22.04.2024 - денна ставка не більше 1,5%, - з 20.08.2024 - денна ставка не більше 1%. Частиною 2 розділу 2 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія п. 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Враховуючи, що кредитний договір № 00-9712126 укладено 08.04.2024, тобто після набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», тому до договору слід застосувати положення ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» з урахуванням перехідних та прикінцевих положень. Як вбачається з розрахунку заборгованості до 22.04.2024 проценти нараховувались у відповідності до вимог вказаного закону, однак з 22.04.2024 у розмірі 2.47% в день, що суперечить вказаним нормам. Таким чином, суд дійшов висновку, що умови укладеного договору позики в частині визначення розміру процентів за користування кредитними коштами за ставкою 2.47 % у період після 120 днів з моменту набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», суперечать діючому законодавству, тому згідно ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» є нікчемним. Суд розраховує заборгованість по процентам за укладеним між сторонами договором у період з 22.04.2024 по 20.08.2024, виходячи з встановленої п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» максимальної денної процентної ставки 1,5%, а з 20.08.2024 у розмірі 1% . Оскільки з 23.04.2024 по 19.08.2024 пройшло 119 днів та у вказаний період проценти мали бути нараховані за ставкою 1,5% від суми заборгованості, що становить 90 грн. на день (6 000 х 1,5%), то за цей час сума нарахованих процентів становить 10 710 грн. (119 х 90). Оскільки з 20.08.2024 по кінцеву дату нарахування відсотків, що вказана у наданому суду розрахунку, а саме 21.10.2024 пройшло 63 дні та у вказаний період проценти мали бути нараховані за ставкою 1 % від суми заборгованості, що становить 60 грн. на день (6 000 х 1%), то за цей час сума нарахованих процентів становить 3 780 грн. (63 х 60) З урахуванням того, що до 22.04.2024 проценти нараховувались у відповідності до норм чинного законодавства та станом на 22.04.2024 включно становили 900 грн. 00 коп., а за період з 23.04.2024 по 19.08.2024 підлягає стягненню 10 710 грн. 00 коп., за період з 20.08.2024 по 21.10.2024 підлягає стягненню 3 780 грн. 00 коп., то за весь строк користування кредитом розмір заборгованості за процентами складає 15 390 грн. 00 коп. (900 + 10 710 + 3 780). Враховуючи, що на підставі наданих доказів установлено, що [PERSON] взяті на себе зобов`язання щодо повернення отриманих коштів за укладеним договором про надання кредиту, право вимоги за яким перейшло до позивача, у повному обсязі не виконує, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу, комісії та суми заборгованості по процентам з урахуванням сплаченої відповідачкою частини, що становить 21 150 грн. 00 коп. (6 000 + 300 + 15 390 - 540). Щодо стягнення заборгованості за пенею слід зазначити наступне. Відповідно до п. 18 прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Оскільки станом на дату підписання кредитного договору та ухвалення цього рішення воєнний стан триває, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги позову про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Ейс»» заборгованості по штрафам у розмірі 3 000 грн. 00 коп. За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. На думку суду, розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7 000,00 грн. є завищеним, не співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони. Слід також зазначити, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial