Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Відповідно до укладеного договору №б/н від 04 серпня 2022 року відповідач отримала кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 40,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами, але відповідач зобов`язання за договором не виконала, своєчасно не надавала банку кошти для погашення заборгованості. Станом на 27 листопада 2025 року має заборгованість у загальному розмірі 97 429,24 грн, яку позивач разом з судовими витратами просить стягнути на свою користь. Стислий виклад заперечень відповідача. Представник відповідача Мартинова Н. Ю. подала відзив на позов, в якому зазначає, що матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з наданим позивачем Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «АКЦЕНТ-БАНК» відповідач озайомилася, розуміла та погодилася з ним, підписуючи Заяву-Анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ «АКЦЕНТ-БАНК». Крім того, позивачем не доведено, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та штрафу, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися самим АТ «АКЦЕНТ-БАНК» у період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із позовом, тобто кредитор міг додати Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «АКЦЕНТ-БАНК» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів користування кредитною карткою «Зелена», які містяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04 серпня 2022 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Також, безпідставними є твердження позивача про те, що в підписанному відповідачем паспорті споживчого кредиту чітко зазначені всі оговорені умови кредитування, у тому числі строки кредитування та процентна ставка, оскільки у вказанному паспорті споживчого кредиту вказано, що умови кредитного договору можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту. До того ж, вказує, що позивачем не дотримано порядок досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу домогу в розмірі 9 000,00 грн. Процесуальні дії у справі. 28 листопада 2025 року позовна заява отримана судом. 08 грудня 2025 року судом отримана інформація про реєстрацію місця проживання відповідача. 09 грудня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 29 грудня 2025 року відповідач скористався правом надання відзиву на позов. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Інших заяв/клопотань від сторін не надходило. Фактичні обставини, встановлені судом. 04 серпня 2022 року [PERSON] підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-БАНК», чим уклала з АТ «АКЦЕНТ-БАНК» договір про надання банківських послуг. Своїм підписом відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг АТ "А-БАНК", що розміщені за посиланням www.a-bank.com.ua, між нею та АТ «А-БАНК» становлять Договір про надання банківських послуг (далі Договір), умови якого їй зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення, що підтверджується її підписом у заяві. 04 серпня 2022 року [PERSON] підписала в електронному вигляді власноручним цифровим підписом на екрані смартфону Заяву щодо встановлення кредитного ліміту за карткою/рахунком, за умовами якої банк відкрив відповідачу рахунок та надав кредит, у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка. Пунктом 5 заяви встановлено, що строк кредитування (строк дії кредитної лінії) 240 місяців. Відповідно до п.4 заяви пільговий період користування кредитним лімітом становить до 62 днів за ставкою 0,000001%. У разі виходу з пільгового періоду на кредит буде нараховуватися процентна ставка 3.4% на місяць. У п.6 заяви сторони погодили порядок погашення - щомісяця, до останнього дня поточного місяця включно, в розмірі не менше 4% від заборгованості та не менше нарахованих відсотків за користування кредитом, та не менше 100 грн й не більше повного розміру заборгованості за Договором про споживчий кредит. Згідно із п.п.7.1. заяви при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту застосовується ставка у розмірі 6.8% у місяць, яка нараховується на суму загальної заборгованості. До матеріалів справи позивач додав Витяг з Тарифів користування кредитними картами «Зелена» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг. Як видно із довідки за лімітами на картку відповідача 04 серпня 2022 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 0,00 грн, який у подальшому неодноразово змінювався, останній раз 19 березня 2025 року до розміру 77 200,00 грн. Факт користування відповідачем кредитними коштами підтверджується випискою по картці відповідача за період з 04 серпня 2022 року по 27 листопада 2025 року. Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 27 листопада 2025 року становить 97 429,24 грн, яка складається із: 77 185,49 грн заборгованості за кредитом, 20 243,75 грн заборгованості по відсоткам. Розмір наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачем не спростовано. Зміст спірних правовідносин. Встановленим обставинам відповідають правовідносини із зобов`язань за кредитним договором та недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов`язань, а також щодо наслідків неналежного виконання зобов`язань. Норми права, які застосовує суд. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). За статтею 12 цього Закону, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У статті 526 ЦК Українипередбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статей 530, 612, 525 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом. Згідно із частиною першоюстатті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних банку відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті зазначених норм права, судом встановлено, що позивачем підтверджений факт укладення кредитного договору з відповідачем, порушення нею взятих на себе зобов`язань. Як видно із відзиву відповідач не заперечує факту укладення кредитного договору з позивачем, отримання коштів не спростовано. Оскільки відповідач належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання за договором щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування ним, виникла заборгованість. Також суд зауважує, що на день розгляду справи в суді заборгованість не погашена, відповідач не надала суду будь-яких доказів на спростування обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Власний розрахунок заборгованості не надала. Посилання представника відповідача у відзиві про неузгодженість між сторонами умов договору щодо розміру процентної ставки суд вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують належним чином позовні вимоги з огляду на таке. Так, у підписаній відповідачем заяві щодо встановлення кредитного ліміту за карткою/рахунком сторонами погоджено, що: - під час пільгового періоду користування кредитним лімітом проценти нараховуються за ставкою 0,000001%; - у разі виходу з пільгового періоду на кредит буде нараховуватися процентна ставка у розмірі 3,4% на місяць; - при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту застосовується ставка у розмірі 6,8% у місяць, яка нараховується на суму загальної заборгованості. Підписавши вказану заяву, відповідач добровільно погодилась на такі умови кредитного договору, взявши на себе відповідні зобов`язання. Із виписки за рахунком вбачається, що відповідач активно користувалася кредитними коштами у період з 04 серпня 2022 року по 27 листопада 2025 року, частково погашала заборгованість за договором, тобто погоджувалася з його умовами. З моменту оформлення кредитного договору позичальник в банк не зверталася за фактом неправильного нарахування відсотків, не оскаржувала їх розмір, що свідчить про те, що вона знала про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування і повністю з ними погодилася, про що свідчить факт підписаного договору, користування кредитними коштами та погашення, які вона здійснювала. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому твердження представника відповідача щодо невідповідності нарахованої банком заборгованості умовам та правилам не відповідають дійсним обставинам справи. Судом встановлено, що заяву щодо встановлення кредитного ліміту за карткою/рахунком підписано 04 серпня 2022 року та встановлено строк кредитування 240 місяців, з позовом АТ «АКЦЕНТ-БАНК» до [PERSON] звернулося 28 листопада 2025 року, тобто до закінчення строку кредитування (строку кредитної лінії). З пункту 3 заяви щодо встановлення кредитного ліміту за карткою/рахунком вбачається, що мета отримання кредиту споживчі цілі. Пунктом 6 заяви встановлено порядок погашення щомісяця, до останнього дня поточного місяця включно, в розмірі не менше 4% від заборгованості та не менше нарахованих відсотків за користування кредитом, та не менше 100 грн й не більше повного розміру заборгованості за договором про споживчий кредит. До спірних правовідносин застосовуються положення Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів. При зверненні до суду з позовом АТ «АКЦЕНТ-БАНК» не надало доказів направлення відповідачу досудової вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором. Крім того, матеріали справи не містять доказів, що банк направляв вимогу про дострокове повернення кредиту, а відповідачем таку вимогу отримано. Натомість, позивачем зазначається, що письмово вимоги відповідачу не направлялись. Як зазначено в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, кредитодавець не може заявляти вимогу про дострокове повернення споживчого кредиту у позовній заяві. Подання кредитодавцем позову є складовою цивільного процесу, а не цивільних правовідносин. Тому таке подання не можна кваліфікувати, як вимогу у розумінні статті 16 Закону України "Про споживче кредитування". Якщо кредитодавець звертається до суду з позовом про стягнення споживчого кредиту, не заявивши на підставі Закону вимогу про дострокове повернення коштів за договором, у споживача (позичальника) немає обов`язку здійснити таке дострокове повернення. Ураховуючи, що право кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд приходить до висновку, що у споживача [PERSON] не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором (такі ж правові позиції викладені у Постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 755/11307/17 та у Постанові Верховного Суду від 04 грудня 2020 року у справі № 753/21158/17). Разом з тим, як вбачається із розрахунку заборгованості за договором №б/н від 04 серпня 2022 року у відповідача станом на 27 листопада 2025 року існувала прострочена заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4 418,25 грн та заборгованість за процентами на прострочену заборгованість у розмірі 15 498,38 грн. Відповідачем правильність розрахунку заборгованості по кредиту, наданого банком, не спростовано та не надано іншого розрахунку на спростування нарахованої банком суми заборгованості по кредитному договору. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню: стягненню з відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 04 серпня 2022 року у загальній сумі 19 916,63 грн. При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 495,19 грн. Окрім того, відповідач просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн. Відповідно до приписів ст.133,137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи та підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно із ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, в його рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до Постанови Верховного суду від 11 листопада 2021 року у справі №922/449/21 витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. На підтвердження обґрунтованості витрат на оплату правничої допомоги надано: копію договору про надання правничої допомоги №12/12/25 від 12 грудня 2025 року, копію акту прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги №12/12/25 від 12 грудня 2025 року, копію квитанції № 01 вiд 23 rрудня 2025 року на суму 9 000,00 грн. Отже, надані відповідачем докази підтверджують факт надання відповідачу правничої допомоги та в матеріалах справи наявні докази щодо оплати витрат на правничу допомогу у заявленому до відшкодування розміру. На підставі п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Відповідно до ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд в постанові від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц зазначив, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Відповідно до абз.1, 5, 6 п.35 постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За таких обставин, суд дійшов висновку, що заявлений до відшкодування розмір судових витрат на правову допомогу відповідача, на переконання суду, не є очевидно завищеним, обсяг наданих послуг відповідає тому, що був наданий у рамках даної справи, а тому з позивача на користь відповідача підлягають стягненню підтверджені належними письмовими доказами понесені відповідачем судові витрати на правничу допомогу у розмірі 9 000,00 грн. Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 160,21 грн (9 000,00 (19 916,63/97 429,24*9 000,00). На підставі викладеного,

Outcome: partial