Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

01.12.2025 року до суду надійшла позовна заява ПрАТ «СК «УНІКА» до відповідача про стягнення збитків від інфляції та 3 % річних, в якій просить стягнути з відповідача на користь ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» втрати від інфляції 171058,01 грн., три відсотки річних 33191,48 грн., а всього 204249,49 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що 05.04.2018 року між ПрАТ «СК «УНІКА» та АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір добровільного страхування №347001/4100/0000265 транспортного засобу Фольксваген р.н. [NUMBER] . 09.08.2019 р. на а/д Н-12 Суми-Полтава сталося ДТП за участю автомобіля Сеат днз [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля Фольксваген днз [NUMBER] . Згідно постанови Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22.08.2019 р. у справі № 583/3457/19 ДТП сталося внаслідок порушення водієм [PERSON] ПДР України. На підставі договору страхування та вимог Закону України «Про страхування» ПрАТ «СК «УНІКА» складено страховий акт та визначено розмір страхового відшкодування в сумі 311721,66 грн. 13.03.2024 р. рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області у справі № 583/1801/21 позовом ПрАТ «СК «УНІКА» задоволено та стягнено з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 211721,66 грн. Постановою Сумського апеляційного суду від 14.11.2024 р. апеляційну скаргу представника [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області без змін. На підставі вищевказаного рішення було видано та пред`явлено до примусового виконання виконавчий лист у справі. 29.04.2025 р. остаточно, в примусовому порядку виконано рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області № 583/1801/21. 06.03.2020 р. з метою досудового врегулювання спору на адресу відповідача було направлено претензію №26221, однак ніяких дій зі сторони відповідача щодо погашення заборгованості в досудовому порядку проведено не було. Позивач має право на стягнення з відповідача інфляційних втрат від знецінення грошової одиниці України внаслідок інфляційних процесів в державі та 3 % річних за період з 06.03.2020 р., тобто нарахування прострочення виконання зобов`язання по відшкодуванню шкоди здійснюється з урахуванням дати пред`явлення та отримання вимоги про виконання такого зобов`язання по 29.04.2025 р. дата остаточного виконання обов`язку з відшкодування шкоди. За період з 06.03.2020 р. по 29.04.2025 р. позивачем нараховано 171058,01 грн. - інфляційних втрат та 33191,48 грн. 3 % річних, а всього 204249,49 грн., які просить стягнути з відповідача. 22.12.2025 р. від представника відповідача [PERSON] адвоката Кутового Я.А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову. Свої заперечення мотивує тим, що 14.11.2024 року постановою Сумського апеляційного суду було залишено без змін Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області у цивільній справі № 583/18001/21 від 13.03.2024 р. Позивач по цій справі ПрАТ «СК «УНІКА» після набрання законної сили судовим рішенням у даній цивільній справі отримав виконавчий лист, з яким звернувся до приватного виконавця Жованик Ю.А. 29.04.2025 року приватним виконавцем Жованик Ю.А. було виконано в повному обсязі Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області у цивільній справі № 583/18001/21 та стягнуто з відповідача [PERSON] на користь ПрАТ «СК «УНІКА» - 211 721,66 гривень. Обґрунтовуючи зміст заявлених позовних вимог позивач по цій справі зазначає, що отримав право на стягнення з відповідача інфляційних збитків від знецінення грошової одиниці України та 3% річних з 06.03.2020 року. Вказану дату позивач обґрунтовує тим, що нібито на адресу відповідача 06.03.2020 року було направлено претензію № 26221, однак ніяких дій з боку відповідача щодо погашення заборгованості проведено не було. Сторона відповідача повідомляє суд, що до матеріалів цивільної справи позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу існування такої претензії. Крім цього позивач не довів чи була така претензія взагалі відправлена, чи отримував її відповідач, який зміст був цієї претензії, та яка була її вимога, та чи стосувалася ця вимога предмету спору у цій справі. Через недоведеність позивачем обставин вручення відповідачу вимоги про сплату зобов`язання саме 06.03.2020 року позивач здійснив помилковий розрахунок інфляційних втрат та 3% річних помилково, припускаючи що точкою відліку, є саме дата 06.03.2020 року, а тому вказаний розрахунок є помилковий та неправомірний. Сторона відповідача повідомляє суд, що 06.03.2020 року претензії № 26221 не отримував, та не мав можливості ознайомитися з цим документом. Єдину вимогу про погашення боргу відповідач отримав виключно від приватного виконавця Жованик Ю.А. в межах виконавчого провадження № 77040476. Відповідно до ст. 625 ЦК України є два самостійні елементи компенсації за прострочення грошового зобов`язання: 3% річних від простроченої суми та індексація боргу відповідно до встановленого індексу інфляції. За загальним правилом, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту виникнення порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Спірні відносини у цій справі виникли у зв`язку з відшкодуванням заподіяних відповідачем збитків, бо між відповідачем та позивачем ніколи договірних відносин не було. Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України, у відповідності з вимогами частини першої якої, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тому для початку обчислення цього строку варто з`ясувати, коли саме позивач довів відповідачу про свою вимогу сплатити йому кошти в сумі 211 721,66 грн. Сторона відповідача вважає, що цією датою є дата отримання відповідачем постанови про відкриття виконавчого провадження, у якій вказується строк для добровільного погашення цієї суми боргу. І саме з дати закінчення встановленого державним виконавцем строку для добровільного погашення боргу у позивача виникла можливість (право) на звернення до суду з цим позовом. Користуючись наданими процесуальними правами сторона відповідача просить суд застосувати позовну давність щодо позовних вимог позивача та відмовити у задоволенні позову позові. Також зазначає, що у змісті доводів позовної заяви сторона позивача вказує на те, що різниця між сумою, яку сплатила ПрАТ СКА «Уніка» для ремонту ушкодженого автомобіля потерпілого, та сумою, яку їй відшкодувала страхова компанія відповідача, є - 211 721,66 гривень. Отже боргом, є сума у розмірі 211 721,66 гривень. В той же час позивач помилково здійснює свій розрахунок інфляційних збитків та 3% річних починаючи з 06.03.2020 року зі значно більшої суми, а саме з суми 214 897,00 гривень. Відповідач не погоджується з тим що він мав борг перед ПрАТ СК «УНІКА» станом на 06.03.2020 року у розмірі 214 897 гривень. Зважаючи на цю помилку у визначенні суми боргу позивач здійснив неправильний обрахунок та визначення розміру можливих інфляційних збитків та 3% річних. А отже заявлена у позовній заяві сума стягнення інфляційних збитків у розмірі 171 058,01 гривень та 3 % річних у розмірі 33 191, 43 гривень є безпідставною та необґрунтованою. Крім того, сторона позивача не надала суду договір про надання правової допомоги між адвокатом та позивачем, не надала жодних документів, які підтверджують факт оплати гонорару, також не було надано детального опису робіт які фактично виконав адвокат. Сторона відповідач вважає, що адвокатський гонорар має бути розумним, виходячи з конкретних обставин справи, необхідності проведення певних процесуальних дій, співмірності у відповідності до ціни позову, має враховувати витрачений адвокатом час, при визначенні якого враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, що слідує із ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Зважаючи на це сторона відповідача просить суд першої інстанції у разі надання позивачем в подальшому відповідних документів щодо понесених ним фактичних витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000 зменшити їх до 2000 гривень, та вважає, що саме такий їх розмір є розумним та виваженим. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлений в передбаченому законом порядку, в позовній заяві просить розгляд справи проводити за відсутності представника позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлений в передбаченому законом порядку. Представник відповідача адвокат Кутовий Я.С. в судовому засіданні просить відмовити ПрАТ «СК «УНІКА» в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, при цьому суд виходить з наступного. Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 березня 2024 року по цивільній справі № 583/1801/21 пр. № 2/583/7/24, яке залишено без змін постановою Сумського апеляційного суду від 14.11.2024 р., позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди в порядку суброгації задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» матеріальну шкоду в розмірі 211721 гривень 66 копійок та понесені витрати пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 3175 грн. 82 коп., а всього 214897 (двісті чотирнадцять тисяч вісімсот дев`яносто сім) гривень 48 копійок. Даним рішенням суду встановлено, що 05 квітня 2018 року між ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» та АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір добровільного комплексного страхування на транспорті №347001/4100/0000265/1026/349/148. Предметом цього договору були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням зокрема транспортним засобом «Volkswagen Crafter», державний реєстраційний номер [NUMBER] . Постановою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22.08.2019 року по справі № 583/3457/19, провадження № 3/583/1013/19, встановлено, що 09 серпня 2019 року о 14 год. 35 хв. на автодорозі Н-12 Суми - Полтава, 73 км., сталася дорожньо-транспортна пригода за участю двох автомобілів: «Seat Cordoba» державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та застрахованого автомобіля «Volkswagen Crafter», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень з матеріальними збитками. Суд визнав [PERSON] винним у скоєні правопорушення передбаченого ст. 124 КпАП України та наклав на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. На підставі страхового акту №00312947 від 17.10.2019 року, наявного у ньому розрахунку страхового відшкодування, ПАТ «Страхова компанія «УНІКА» здійснила виплату страхового відшкодування ТОВ «Автодом Харків» у сумі 311721,66 грн. На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Seat Cordoba» державний реєстраційний номер [NUMBER] , яким в момент дорожньо - транспортної пригоди керував [PERSON] , була застрахована у AT «Страхова група «ТАС», яке здійснило відшкодування ПрАТ «СК «УНІКА» у сумі 100000,00 грн. згідно платіжного доручення № 71901 від 11 січня 2020 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 березня 2024 року по цивільній справі № 583/1801/21 пр. № 2/583/7/24, яким стягнуто з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» матеріальну шкоду в розмірі 211721 , 66 грн. та понесені витрати пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 3175,82 грн., а всього 214897,48 грн. , набрало законної сили 14.11.2024 р.. 29.04.2025 р. [PERSON] виконано рішення суду в примусовому порядку, що підтверджується постановою приватного виконавця Жованик ЮБ.А. про закінчення виконавчого провадження від 29.04.2025 р. з примусового виконання виконавчого листа №583/1801/21, виданого 27.11.2024 р. Охтирським міськрайонним судом Сумської області (ВП №77040476) (а.с. 28-32). З копії матеріалів виконавчого провадження № 77040476 та платіжних доручень про переказ грошових коштів вбачається, що матеріальну шкоду в розмірі 211721, 66 грн. та понесені витрати пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 3175,82 грн., а всього 214897,48 грн. було стягнуто з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «Страхова компанія «УНІКА» та перераховано приватним виконавцем на підставі розпоряджень: 20.03.2025 р. 2460,91 грн., 29.03.2025 р. 2870,00 грн., 03.04.2025 р. 33772,73 грн. та 31818,18 грн., 19.04.2025 р. 72727,27 грн., 29.04.2025 р. 71248,39 грн. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц)). Окрім того, в постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Як вбачається з рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 березня 2024 року по цивільній справі № 583/1801/21 пр. № 2/583/7/24, позивачем на підставі договору добровільного страхування транспортного засобу та на підставі вимог ЗУ «Про страхування» було складено страховий акт № 00312947 від 17.10.2019 року та визначено розмір страхового відшкодування в загальній сумі 311721,66 грн. Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 березня 2024 року по цивільній справі № 583/1801/21 пр. № 2/583/7/24 стягнуто з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» матеріальну шкоду в розмірі 211721 , 66 грн. та понесені витрати пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 3175,82 грн., а всього 214897,48 грн. Дане рішення суду набрало законної сили 14.11.2024 р. Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21). Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) боржником підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 у справі №420/2411/19. У разі виникнення спору щодо відшкодування шкоди та вирішення його у судовому порядку, визначення конкретного розміру шкоди, тобто грошового зобов`язання здійснюється судом у порядку, передбаченому, у разі, якщо позивачем є фізична особа, ЦПК України. З огляду на вказане можна зробити висновок, що з набранням чинності рішення суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди. Зобов`язання не є таким, що виникло з рішення суду. Це зобов`язання з відшкодування шкоди, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір завданої шкоди та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами. Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, так як одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). Відповідно до норм статті 993 ЦК України ти статті 27 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 р. (в редакції, що діяла на час виникнення даних правовідносин) до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки. Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодо набувача) до страховика називається суброгацією. Суброгація це перехід до страховика на підставі відповідного акту права вимоги, яке страхувальник має щодо особи, винної у збитках. Це правило поширюється на страховика лише на суму фактично виплаченого ним страхового відшкодування (передання страхувальником страховикові права на стягнення заподіяної шкоди з третіх (винних) осіб у межах виплаченої суми). Основною характерною ознакою суброгації є збереження того зобов`язання, яке виникло із заподіяння шкоди та у зв`язку з яким було виплачено страхове відшкодування і заміну в ньому кредитора. При суброгації заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинені збитки особа свій обов`язок щодо їх компенсації не виконала. Як вбачається з рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 березня 2024 року по цивільній справі № 583/1801/21 пр. № 2/583/7/24, до позивача ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» на підставі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] , відповідального за спричинення шкоди. Встановивши, що розмір шкоди, завданої пошкодженням автомобіля «Volkswagen Crafter» внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений страховою компанією AT «Страхова група «ТАС» за правилами ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхового відшкодування, суд дійшов о висновку, що саме з відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди та отриманим страховим відшкодуванням. Таким чином, до позивача ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» на підставі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» перейшло право вимоги до відповідача [PERSON] , відповідального за спричинення шкоди, у зобов`язанні, яке виникло із заподіяння шкоди, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір завданої шкоди та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами. Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 березня 2024 року по цивільній справі № 583/1801/21 пр. № 2/583/7/24 набрало законної сили 14.11.2024 р., і з того часу у [PERSON] виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, тобто із вказаного часу воно мало бути виконане. Особливістю розгляду справ відповідної категорії є те, що на завдавача шкоди покладається обов`язок відшкодувати не всю шкоду, а різницю між розміром шкоди та страховим відшкодуванням, що виплачується страховиком за договором, яким обумовлено цивільно-правову відповідальність особи, відповідальної за завдані збитки. В позовній заяві позивачем надано розрахунок інфляції та 3 % річних за період з 06.03.2020 р. по 29.04.2025 р. Згідно вказаного розрахунку сума втрат від інфляції складає 171058,01 грн., сума 3 % річних складає 33194,48 грн. Суд не погоджується з розміром нарахованих позивачем інфляційних збитків та 3% річних за порушення грошового зобов`язання з наступних підстав. Так як зобов`язання відповідача [PERSON] відшкодувати шкоду стало конкретизоване і визначене рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 березня 2024 року, а саме стягнуто матеріальну шкоду у розмірі 211721,66 грн., яке набрало законної сили 14.11.2024 р., суд вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних саме з 14.11.2024 р. (дата набрання рішенням суду законної сили) по 28 квітня 2025 року (день, що передує фактичному виконанню боржником грошового зобов`язання). Інфляційні втрати та три проценти річних за частиною другою статті 625 ЦК України слід нараховувати до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18). З копії матеріалів виконавчого провадження № 77040476 та платіжних доручень про переказ грошових коштів вбачається, що матеріальну шкоду в розмірі 211721, 66 грн. та понесені витрати пов`язані зі сплатою судового збору в сумі 3175,82 грн., а всього 214897,48 грн. було стягнуто з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «Страхова компанія «УНІКА» та перерахованіо приватним виконавцем на підставі розпоряджень: 20.03.2025 р. 2460,91 грн., 29.03.2025 р. 2870,00 грн., 03.04.2025 р. 33772,73 грн. та 31818,18 грн., 19.04.2025 р. 72727,27 грн., 29.04.2025 р. 71248,39 грн. З урахуванням викладеного, суд проводить розрахунок 3 % річних з урахуванням сплачених боржником коштів: 211721,66 грн. (сума заборгованості) х 3 % /365 х 126 днів (кількість днів за період з 14.11.2024 р. (дата набрання рішенням суду законної сили) по 19.03.2025 р. ) = 2190,34 грн., 209260,75 грн. (сума заборгованості) х 3 % /365 х 9 днів (кількість днів за період з 20.03.2025 р. по 28.03.2025 р. ) = 154,80 грн., 206390,75 грн. (сума заборгованості) х 3 % /365 х 5 днів (кількість днів за період з 29.03.2025 р. по 02.04.2025 р. ) = 84,82 грн., 140799,84 грн. (сума заборгованості) х 3 % /365 х 16 днів (кількість днів за період з 03.04.2025 р. по 18.04.2025 р. ) = 185,16 грн., 68072,57 грн. (сума заборгованості) х 3 % /365 х 10 днів (кількість днів за період з 19.04.2025 р. по 28.04.2025 р. ) = 55,95 грн. Загальний розмір 3 % річних за період з 14.11.2024 р. по 28.04.2025 р. становить 2671,07 грн. Щодо нарахування інфляційних збитків у цих правовідносинах виникає два періоди: 1) з дати набрання рішенням суду законної сили (14.11.2024 року) по день, що передує першому платежу у розмірі 2460,91 грн. (це 19.03.2025); 2) з дати першого платежу (20.03.2025 року) до дня, що передує повному виконанню боржником рішення суду, тобто до 28.04.2025 року, включно. Сума заборгованості за період з 14.11.2024 року до 19.03.2025 року становила 211721,66 грн.; з 20 березня 2025 року до 28 квітня 2025 року 209260,75 грн. Розмір інфляційних збитків за період з 14.11.2024 р. по 19.03.2025 р. становить 16251,68 грн., а саме: за період з 14.11.2024 р. до 19.03.2025 р. складає 14786,85 грн. (211721,66 грн. (сума заборгованості) х 106,984 % (сукупний індекс інфляції за 126 днів) 211721,66 грн.); за період з 20.03.2025 р. до 28.04.2025 р. складає 1464,83 грн. (209260,75 грн. (сума заборгованості) х 100,700 % (сукупний індекс інфляції за 40 днів) 209260,75 грн.) Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути інфляційні збитки (втрати від інфляції) в сумі 16251,68 грн. та 3% річних у розмірі 2671,07 грн. Щодо клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Кутового Я.А. про застосування позовної давності щодо позовних вимог позивача, то суд вважає їх безпідставними. Відповідно до п. 12 та п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Позивач, звертаючись до суду з позовом 01.12.2025 року просить стягнути з відповідача збитки від інфляції та 3 % річних за період з 06.03.2020 р. по 29.04.2025 р. Отже, з урахуванням вказаних норм, з позовом про стягнення збитків від інфляції та 3 % річних позивач звернувся в межах строків позовної давності. Враховуючи наявність підстав для часткового задоволення позову (9 %), з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати відповідно до положень глави 8 ЦПК України. Положеннями ч. 1, п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивачем по справі при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 3063,74 грн. Враховуючи, що позовні вимоги позивача задоволено частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 275,74 грн. ( 3063,74 грн. х 9 %). Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. У цивільному судочинстві повноваження адвоката як представника можуть підтверджуватися довіреністю або ордером, які видаються на підставі договору відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». На підтвердження повноважень представника та понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надані довіреність № 13 від 06.01.2025 р., Додаткова угода № 1 до Договору Доручення № 1 ВНМ від 01.11.2023 р., договір № 2/23ю про надання правової допомоги від 02.11.2023 р., Додаткова угода № 2 від 03.11.2023 р. до Договору № 2/23ю про надання правничої допомоги, Додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги від 03.11.2025 р. (а.с. 33-38). Враховуючи викладене, суд не бере до уваги доводи представника відповідача про недоведеність позивачем витрат на правову допомогу адвоката та не підтвердження повноважень представника. Відповідно до ст. 30 Закону № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Водночас, для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Закону № 5076-VI. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування враховується критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). У пункті 269 Рішення у цій справі суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). У рішенні Європейського суду «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив, що сторона відповідача просить суд зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 2000 гривень, та вважає, що саме такий їх розмір є розумним та виваженим. Суд вважає завищеною оплату наданих послуг представником позивача - адвокатом Білий В.С., оскільки дії, виконані адвокатом по справі, враховуючи невелику складність справи, не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи та значних витрат часу на виконання даних робіт адвокатом. Враховуючи обставини справи, надані стороною позивача докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а також враховуючи, що дана цивільна справа не є справою значної складності, суд дійшов висновку, що заявлений стороною позивача розмір вартості послуг за правничу допомогу у загальній сумі 15000,00 грн. є завищеним і неспівмірним із предметом даного позову, в зв`язку з чим наявні підстави для застосування положень ч. 5 ст. 137 ЦПК України щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 5000,00 грн. Враховуючи, що позовні вимоги позивача задоволені на 9 %, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 450,00 грн. (5000 грн. х 9%). На підставі викладеного,

Outcome: partial