Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

Позивач, Акціонерне товариство «Сенс Банк», 08 грудня 2025 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись, що 15.07.2021 року між АТ «Альфа Банк», яке згідно протоколу позачергових загальних зборів акціонерів №2/2022 від 12.08.2022 змінило найменування на Акціонерне товариство «Сенс Банк» та відповідачем [PERSON] укладено угоду про обслуговування кредитної карти та відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якої позивач зобов`язується надати відповідачу Кредит, а відповідач зобов`язується в поряду та на умовах, що визначені Договором, повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом у строки та на умовах, що передбачені Договором. Свої зобов`язання за Договором позивач виконав надавши відповідачу кредитні кошти. Однак відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, порушив умови Договору в результаті чого станом на 02.07.2025 має заборгованість у розмірі 116 741 грн 27 коп, з яких: 69 683 грн 96 коп прострочене тіло кредиту, 47 057 грн 31 коп відсотки за користування кредитом, що і просили стягнути та судові витрати: судовий збір 2 422 грн 40 коп та витрати на професійну правничу допомогу 9 764 грн 19 коп. Ухвалою судді від 12 грудня 2025 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відзив на позовну заяву відповідачем не подано. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи в відповідності до ст. 280 ЦПК України. Суд, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку, встановив такі обставини. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на викладене, суд розглянув справу в межах позовних вимог та за наявними в ній доказами, які надані сторонами. Установлено, що 15.07.2021 року між АТ «Альфа Банк», яке згідно протоколу позачергових загальних зборів акціонерів №2/2022 від 12.08.2022 змінило найменування на Акціонерне товариство «Сенс Банк» та [PERSON] підписана угода про обслуговування кредитної карти та відкриття відновлювальної кредитної лінії, за умовами якої АТ «Сенс-Банк» зобов`язався встановити кредитну лінію в сумі 40 700 грн, максимальний розмір якої 200 000 грн зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами та можливістю пролонгації дії відновлювальної кредитної лінії на новий строк. На виконання умов договору, позивач перерахував на поточний рахунок відповідача кредитні кошти, виконавши таким чином свої зобов`язання в повному обсязі. Ввідповідач [PERSON] користувався вказаними грошовими коштами та частково здійснював їх погашення, що підтверджується випискою по рахунку з 15.07.2021 по 02.07.2025, яка є первинним бухгалтерським документом. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, який судом перевірений та визнаний правильним, узгоджується з умовами кредиту та не спростований відповідачем, станом на 02.07.2025 заборгованість [PERSON] складає 116 741 грн 27 коп, з яких: 69 683 грн 96 коп прострочене тіло кредиту, 47 057 грн 31 коп відсотки за користування кредитом. За відсутності доказів, які б спростовували поданий позивачем розрахунок заборгованості за вказаним вище договором, суд не має підстав піддавати його сумніву. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідач отримав від позивача грошові кошти (кредит), які в добровільному порядку не повернув, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Так як позов задоволено, то в відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422 грн 40 коп та витрати за надання правничої допомоги в сумі 9 764 грн 19 коп. При розподілі витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з того, що такі витрати підтверджені належними доказами та клопотання про їх зменшення іншою стороною не подано, тому відсутні передбачені ст.137 ЦПК України підстави для зменшення витрат на професійну правничу допомогу. Вказані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 13.03.2025 у справі № 275/150/22, що суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Outcome: approved