Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

09.07.2025р. адвокат Качор С.Б. в інтересах повивачки [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою [PERSON] , за участю третіх осіб на стороні позивача [PERSON] , [PERSON] про визначення ідеальної частини квартири, припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності на ідеальну частку квартири. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач [PERSON] є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира на підставі свідоцтва про право власності на квартиру виданого Виконкомом Львівської міської ради від 28.03.2000р. належить на праві спільної сумісної власності 4 особам: позивачу [PERSON] , її двом синам, [PERSON] , [PERSON] та її батькові [PERSON] . На цей час склад власників цієї квартири не змінився, що засвідчено довідкою ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» №3843 від 24.09.2024 року та Інформаційною довідкою з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно №391833230 від 21.08.2024 р. [INFO] помер батько позивачки, [PERSON] . Після його смерті Третьою львівською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа №1018/2003 на спадкове майно, належне батькові. Спадковим майном після смерті батька є 1/4 ідеальна частка на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка виділяється з спільної сумісної власності на квартиру. Заявою від 08.08.2002 року позивачка відмовилась від належної їй частини спадщини, яка залишилась після смерті батька, в користь рідного брата [PERSON] . Згідно з листом Третьої львівської державної нотаріальної контори №397/01-16 від 26.02.2025 року [PERSON] спадщину прийняв. Інших спадкоємців на майно [PERSON] не було, що підтвердиться матеріалами спадкової справи №1018/2003. Прийняттям спадщини батька [PERSON] набув право власності на майно батька (1/4 ідеальну частку на квартиру), лише не оформив це право власності та не зареєстрував це право власності. Квартирою після смерті батька продовжували користуватись позивачка та її сини. [PERSON] у квартирі ніколи не проживав. Відповідач зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтвердиться довідкою органу Державної міграційної служби України та є співвласником даної квартири. Як зазначає представник позивача, [PERSON] за власні кошти робила ремонти у квартирі, відповідач жодного разу не поніс витрати на ремонт та утримання квартири. Як вищезгадано, прийняттям спадщини після смерті батька [PERSON] набув право власності на майно батька (1/4 ідеальну частку на квартиру), лише не оформив це право власності та не зареєстрував це право власності. Припинення права власності відповідача на 1Ї4 частку квартири не завдасть відповідачу шкоди, адже відповідача має інше повноцінне житло та не сплачує витрат пов`язаних з утриманням квартири прийнятої внаслідок спадщини. З метою визначення вартості квартири загалом та вартості ідеальної частини, належної відповідачеві, позивачем замовлено судову будівельно-технічну експертизу у ТЗОВ «ГАЛ-СВІТ». Позивачем визнано за нею обов`язок сплатити встановлену у цій справі суму вартості ідеальної частини квартири на відповідний депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області постановлення рішення суду у цій справі. Після винесення судом рішення у цій справі відповідач може отримати дану суму з депозитного рахунку суду. З цих підстав позивач просить визначити за [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , право власності на ідеальну частину квартири за адресою: [ADDRESS] ; припинити право власності [PERSON] на 1/4 ідеальну частку квартири за адресою: [ADDRESS] , набутої ним в порядку спадкування на майно [PERSON] , який помер [INFO] , виплативши [PERSON] грошову компенсацію вартості цієї частки за рахунок коштів, які були внесені [PERSON] на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області у розмірі 655 750 гривень та визнати за [PERSON] право власності на ідеальну частину квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала на праві власності померлому [PERSON] , [INFO] , право власності на яку після смерті [PERSON] в порядку спадкування набув [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 11.07.2025провадження у справі відкрито, призначено підготовче засідання та витребувано докази (а.с.89). 29.08.2025 на виконання ухвали суду з Третьої Львівської держаної нотаріальної контори надійшла копія спадково справи №1018/2023 після померлого [INFO] гр. [PERSON] . 17.09.2025р. на виконання ухвали суду від 11.07.2025р. надійшла витребувана судом інформація з органів податкової інспекції. Ухвалою суду від 17.09.2025р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (а.с.127). В матеріалах справи наявні клопотання відповідача та третіх осіб про розгляд справи без їх участі, щодо позовних вимог не заперечують. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, не заперечив щодо задоволення позову. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явився, однак представник повивача адвокат Іваницький О.Я. подав заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просили їх задовольнити. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, пояснення, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши визнання позову відповідачем там третіми особами, суд прийшов до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України). Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON] є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 4841110 від 03.08.2012 (а.с.14-15). Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру виданого Виконкомом Львівської міської ради від 28.03.2000р. та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно технічного паспорту та довідки №3843 від 24.09.2024р. виданої ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» квартира складається з 3 житлових кімнат та кухні, житлова площа 38,0 кв.м., загальна площа квартири становить 67,7 кв.м., до квартири належить комора в підвалі площею 1,6 кв.м. (а.с.9). [INFO] помер один із співласників квартири, [PERSON] . Після його смерті Третьою львівською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа №1018/2003 на спадкове майно, належне [PERSON] . Спадковим майном після смерті [PERSON] є 1/4 ідеальна частка на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка виділяється з спільної сумісної власності на квартиру. З матеріалів спадкової справи, вбачається, що позивачка [PERSON] відмовилась від належної їй частини спадщини, яка залишилась після смерті батька, в користь рідного брата [PERSON] , що підтверджується заявою від 08.08.2002 року. Відповідно до листа Третьої львівської державної нотаріальної контори №397/01-16 від 26.02.2025 року [PERSON] спадщину прийняв. Інших спадкоємців на майно [PERSON] не було, що підтвердиться матеріалами спадкової справи №1018/2003. Прийняттям спадщини батька [PERSON] набув право власності на майно батька (1/4 ідеальну частку на квартиру), лише не оформив це право власності та не зареєстрував це право власності. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном, забезпечуючи всім учасникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Питання щодо поділу майна, що є у спільній сумісній власності, врегульовано статтею 372 ЦК України, у відповідності до якої майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з рахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної сумісної власності тиняються. При виділі частки правовідносини спільної сумісної власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної сумісної власності двом співвласникам, тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою у разі поділу майна право спільної сумісної власності на нього припиняється. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 19.05.2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19), від 28.07.2021 року у справі №310/7011/17 (провадження № 61-7153св20). Відповідно до вимог ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом. Як зазначено у частині 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлена цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 392 цього ж Кодексу передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою. Як зазначено вище, [PERSON] набув право власності на майно батька (1/4 ідеальну частку на квартиру), лише не оформив це право власності та не зареєстрував це право власності. Правову позицію Верховного Суду щодо питання набуття права власності та державної реєстрації права власності на нерухоме майно була висловлена у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі №910/10987/18, а саме: «Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Пункт 1 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначає, що державна реєстрація. права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно зі статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає». Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №925/1121/17, від 17.04.2019 у справі №916/675/15. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлень законом (ч. 1.2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Частинами першою - третьою ст. 358 Цивільного кодексу України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Приписами ч.1ст.365ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.п. 1-3 ч. 1ст. 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі №6-81цс11 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном (Постанова Верховного суду від 18 липня 2019 року по справі №210/2236/15-ц, провадження № 61-33924св18. Відповідно до висновку Верховного суду України, викладеного постанові від 24 лютого 2016 року у цивільній справі №6-2784цс15, положеннями статті 365 ЦК України встановлено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. У постанові від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припинення права особи на частку в спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе на наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Водночас Верховний Суд у своїх постановах кваліфікує частку співвласника як незначну, якщо вона становить такий розмір 1/6, 5/24, 1/4. При цьому для оцінки того, чи є частка значною, її слід порівнювати з часткою іншого співвласника. Судом встановлено, що виділ 1/4 ідеальної частки в натурі та поділ квартири є неможливим, не відповідає законним вимогам - ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», спільне володіння і користування квартирою с неможливим, що е підставою для припинення права власності одного співвласника на його частку у праві власності на квартиру. У даному випадку припинення права власності на ідеальну частку квартири не завдасть їй шкоди, оскільки відповідача володіє іншим повноцінним житлом та не сплачує витрати пов`язані з утримання з успадкованим майном. Статтею 360 ЦК України встановлено обов`язок співвласника відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідач жодним чином не виконує своїх обов`язків як співвласник квартири, зокрема, не беручи участь в утриманні квартири. Позивачем визнано обов`язок сплатити встановлену у цій справі суму вартості 1/4 ідеальної частини квартири на відповідний депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області до постановлення рішення суду у цій справі. Після винесення судом рішення у цій справі відповідач може отримати цю суму з депозитного рахунку суду. Згідно висновку судову будівельно-технічної експертизи №011/25 від 07.04.2025 р., виготовленим судовим експертом ТОВ «ГАЛ-СВІТ» Грінько О.I. дійсна ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 2 623 00 гривень (а.с.40-65). В судовому засіданні відповідач позов визнав повністю. За викладених обставин суд вважає, що підлягає припиненню право власності відповідача на ідеальної частки квартири за адресою: [ADDRESS] , набуте ним в порядку спадкування на майно [PERSON] , який помер [INFO] , визнання права власності на вказану частку за позивачкою [PERSON] та стягнення на користь [PERSON] грошової компенсації за належну йому частку квартири з депозитного рахунку у розмірі 655 750 гривень. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у частинах першій та другій статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно частин першої та шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] базуються на вимогах чинного законодавства та підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд розподіляє судові витрати на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України пропорційно задоволених позовних вимог. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 7768,70 грн., та враховуючи визнання позову відповідачем, відповідно до ст.ст. 141, 142 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача в розмірі 50 відсотків судового збору, тобто в розмірі 3884,35 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, щодо решти 50 відсотків судового збору, то за вимогами ч.1ст.142 ЦПК України, враховуючи, що відповідач визнав позов, суд вважає, що позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору.

Outcome: approved