Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

У липні 2024 року позивач звернувсь до суд з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що за рішенням суду з [PERSON] стягнено на її користь 615900,00 грн. боргу за попереднім договором від 20 березня 2020 року, три відсотки річних (за період з 01 жовтня 2020 року по 20 травня 2023 року) у розмірі 47 120,57 грн., інфляційні втрати (за період з 01 жовтня 2020 року по 20 травня 2023 року) у розмірі 293801,05 грн.. А також стягнено з [PERSON] на її користь 35000,00 грн. боргу за попереднім договором від 17 липня 2020 року, три відсотки річних (за період з 01 квітня 2021 року по 20 травня 2023 року) у розмірі 2157,53 грн., інфляційні втрати (за період з 01 квітня 2024 року по 20 березня 2023 року) у розмірі 13269,71 грн. Вирішено питання судових витрат та стягнено з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 10072,38 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11925,60 грн. Але відповідач рішення не виконує, основні суми боргу в розмірі 615 900 грн. та 35 000 грн. не повертає. Тому на підставі ст.625 ЦК України має їй сплати за період з 21 травня 2023 року по 19 липня 2024 року інфляційні втрати та три відсотки річних. Так, на суму боргу 615 900 грн.: інфляційні втрати 34 489,42 грн., три відсотки річних 21 537,14 грн.; на суму боргу 35 000 грн.: інфляційні втрати 1959,94 грн., три відсотки річних 1223,90 грн. Просила суд: стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] грошові кошти у загальному розмірі 59 210,40 грн, що складається: - за Попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 20.03.2020 за період з 21.05.2023 по 19.07.2024 інфляційні втрати в сумі 34 489,42 грн та 3 (три) % в сумі 21 537,14 грн.; - за Попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення (кладова) № 6 від 17.07.2020 за період з 21.05.2023 по 19.07.2024 інфляційні втрати в сумі 1 959,94 грн. та 3 (три) проценти річних в сумі 1 223,90 грн.; стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 1211,20 грн., витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15 000,00 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 липня 2024 року провадження по справі відкрито та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задоволити у повному обсязі, у подальшому просив суд розглядати справу за його відсутності. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Суду пояснив, що дійсно за рішенням суду з нього стягнуто заборгованість. Але його вина у несвоєчасному виконанні судового рішення відсутня, оскільки виконавець по суті не вчиняв жодних дій, спрямованих на реальне виконання судового рішення. Коли [PERSON] дізнався про існуюче рішення, то відразу звернувся до виконавця та борг на даний час повністю погашений. Просив відмовити у задоволенні позову та у подальшому розглядати справу за його відсутності. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (стаття ст. 627 Цивільного кодексу України) Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 грудня 2023 року стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] (справа № 369/8278/23).: 615900 грн. боргу за Попереднім договором про укладення договору купівлі продажу квартири від 20.03.2020, три відсотки річних (за період з 01.10.2020 по 20.05.2023) у розмірі 48685,56 грн., інфляційні втрати (за період з 01.10.2020 по 20.05.2023) у розмірі 298326,93 грн.; 35000 грн. боргу за Попереднім договором про укладення договору купівлі продажу нежитлового приміщення (кладова) № 6 від 17.07.2020, три відсотки річних (за період з 01.10.2020 по 20.05.2023) у розмірі 2243,84 грн., інфляційні втрати (за період з 01.10.2020 по 20.05.2023) у розмірі 13365,77 грн.; судовий збір у розмірі 10337,92 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2024 року - рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.12.2023 в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3 % річних від суми боргу, інфляційних втрат від простроченої суми грошового зобов`язання за попередніми договорами про укладення договору купівлі- продажу квартири від 20.03.2020, про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення (кладова) № 6 від 17.07.2020, і в частині розподілу судових витрат між сторонами скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення. Позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3 % річних від суми боргу, інфляційних втрат від простроченої суми грошового зобов`язання за попередніми договорами про укладення договору купівлі- продажу квартири від 20.03.2020, про укладення договору купівлі- продажу нежитлового приміщення (кладова) № 6 від 17.07.2020 задовольнити частково та стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] : 47 120,57 грн - 3 % річних від суми боргу за період з 01.11.2020 по 20.05.2023; 293 801,05 грн - інфляційні втрати від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 01.11.2020 по 20.05.2023 за попереднім договором про укладення договору купівлі- продажу квартири від 20.03.2020; 2 157,53 грн - 3 % річних від суми боргу за період з 01.05.2021 по 20.05.2023; 13 269,71 грн - інфляційні втрати від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 01.05.2021 по 20.05.2023 за попереднім договором про укладення договору купівлі продажу нежитлового приміщення (кладова) № 6 від 17.07.2020; у відшкодування судового збору за подання позову - 10 072,38 грн, у відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у суді першої інстанції - 11 925,60 грн.; у відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у суді апеляційної інстанції 5 000,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення 3 % річних від суми боргу, інфляційних втрат від простроченої суми грошового зобов`язання відмовлео. В іншій частині позовних вимог про стягнення суми боргу, сплаченого як аванс, за попередніми договорами про укладення договору купівлі продажу квартири від 20.03.2020, про укладення договору купівлі- продажу нежитлового приміщення (кладова) № 6 від 17.07.2020 рішення суду залишено без змін. Вищезазначені обставини, складові заборгованості та їх розмір є обставинами встановленими рішенням суду, що набрало законної сили, а відтак не підлягають доказуванню на підставі частини 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три відсотки річних за весь час прострочення. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Отже, станом на дату подання даної позовної заяви (23 липня 2024 року), заборгованість відповідачем в повному обсязі не погашена та становить по договорах: 615 900 грн. та 35000 грн. Згідно з частиною 1статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частина 2 статті 1054 ЦК України). Так, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 1049 цього Кодексу визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч. 1. ст. 629 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно, підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України) Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З огляду на вище наведені норми, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Суд враховує, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого має заборгованість у розмірі 615900 грн. та 35000 грн. Отже, оскільки основне зобов`язання за кредитним договором не припинилося, сума заборгованості складає 615900 грн. та 35000 грн, суд вважає, що позивач має право вимагати відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України сплати відповідачем боргу з урахуванням установленого індексу інфляції. Посилання відповідача про виконання судового рішення у повному обсязі суд до уваги не приймає, оскільки таке погашення відбулось вже після подання позову. При вирішенні спору суд також враховує, що відповідачу [PERSON] було відомо про ухвалене судове рішення, яким з нього стягнені грошові кошти, але ним у добровільному порядку воно виконано не було. Враховуючи, що судове рішення є обов`язковим на всій території країни і за загальним правилом має виконуватись боржниками добровільно, тому всі доводи, що виконавець допустив бездіяльність не можуть бути підставою від звільнення обов`язку боржника щодо відшкодування збитків кредиторові. Отже позивач має право на нарахування та стягнення грошових коштів в порядку ст. 625 ЦК України за період з 21 травня 2023 року по 19 липня 2024року. З урахування викладеного позовні вимоги підлягають задоволенню. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути заборгованість в розмірі 59 210,40 грн.: за Попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 20.03.2020 за період з 21.05.2023 по 19.07.2024 інфляційні втрати в сумі 34 489,42 грн та 3 (три) % в сумі 21 537,14 грн.; та за Попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення (кладова) № 6 від 17.07.2020 за період з 21.05.2023 по 19.07.2024 інфляційні втрати в сумі 1 959,94 грн. та 3 (три) проценти річних в сумі 1 223,90 грн. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на наведене, приймаючи до уваги вимоги позивача, виходячи із принципу диспозитивності, закріпленого ст. 13 ЦПК України, про те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, надходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із наступного. Відповідно до частини 1 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). В порядку ст. 141 ЦПК України суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн, який сплачено позивачем при зверненні з даним позовом до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved