Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

Позивачка звернулось до суду з позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ №27-к від 27.05.2025 про звільнення [PERSON] за власним бажанням; поновити позивачку на роботі в Київському міському відділенні Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю на посаді фахівця відділу моніторингу якості реабілітаційних послуг, забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації з 07.05.2025; стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.05.2025 по день винесення рішення суду з вирахуванням усіх необхідних податків та зборів згідно чинного законодавства України. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачка працювала в Київському міському відділенні Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю з 08.08.2007. З 03.06.2024 позивачку переведено на посаду фахівця відділу моніторингу якості реабілітаційних послуг, забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю без статуту державного службовця. Позивачка зазначає, що 24.04.2025 позивачка подала заяву про надання їй невикористаної основної відпустки тривалістю 14 календарних днів з 24.04.2025 до 07.05.2025 року з подальшим звільненням за власним бажанням. Позивачка зазначає, що 07.05.2025 вона з`явилась на роботу та подала заяву про відкликання заяви про звільнення, натомість отримала наказ про звільнення №27-к від 07.05.2025, згідно якого позивачку було звільнено з роботи з 07.05.2025 за власним бажанням. Позивачка відмовилась розписуватися про ознайомлення з вказаним наказом. Позивачка вважає, що наказ про звільнення підлягає скасуванню, оскільки вона правомірно відкликала свою заяву про звільнення за власним бажанням, в наказі про звільнення відсутнє посилання на те, що на місце позивачки запрошено іншого працівника. Позивачка зазначає, що вказані обставини викликали у неї сильне емоційне напруження та стрес, спричинений незаконним звільненням, що негативно вплинуло на фізичне та психологічне самопочуття позивачки, у зв`язку з чим вона була змушена терміново звернутися за медичною допомогою до лікарні. І в цей же день 07.05.2025, позивачку госпіталізували до медичного закладу для стабілізації стану та запобігання можливим ускладненням перебігу вагітності, де остання перебувала до 16.05.2025. Позивачка також наголошує, що вона перебувала в стані тимчасової непрацездатності в кінці робочого дня, що також свідчить про незаконність прийнятого наказу, оскільки не допускається звільнення в період тимчасової непрацездатності Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечив та зазначив, що позивачка перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 2007 року, і 03.03.2020 позичку затримали на робочому місці піж час отримання нею хабаря в розмірі 17 тисяч гривень, з метою не нарахування штрафних санкцій роботодавцю у зв`язку з чим їй вручено підозру в рамках досудового розслідування кримінального провадження №42020101040000012. Також у відзиві на позовну заяву зазначено, що 06.03.2020 позивачка була відсторонена від роботи на час службового розслідування. На підставі заяви позивачки від 24.03.2020 наказом відповідача від 25.03.2020 №18-к позивачці надана соціальна відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до [INFO] . Лише 24.05.2024 з ініціативи нового керівника відповідача, на підставі Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» листом від 24.05.2024 позивачку було повідомлено про необхідність стати до роботи протягом 10 календарних днів до 03.06.2024. Відповідач вказує, що наказом відповідача від 03.06.2024 №34-к розпочаті трудові відносини між позивачкою та відповідачем, позивачці запропонована посада фахівця відділу моніторингу якості реабілітаційних послуг. І того ж дня на підставі заяви позивачки, наказом від 03.06.2024 № 35-к позивачці надана відпустка для догляду за дитиною по досягнення нею шестирічного віку, до [INFO] . Наказом від 28.11.2024 № 70-к, на підстав заяви позивачки, їй продовжена відпустка по догляду за дитиною до 03.03.2025 року. Наказом відповідача від 04.03.2025 №14, на підставі відповідної заяви позивачки, роботодавцем прийнято рішення про вихід позивачки на роботу у зв`язку з закінченням відпустки по догляду за дитиною. На підставі заяви позивачки наказом відповідача від 04.03.2025 №4-в, позивачці надана оплачувана додаткова відпустка, як мамі двох дітей, що не досягли 15-ти річного віку, до 14.03.2025 (15 та 16.03.2025 вихідні дні). Також наказом відповідача від 04.03.2025 №15-к, на підставі заяви позивачки надана відпустка без збереження заробітної плати з 17.03.2025 по 15.04.2025. З 15.04.2025 по 23.04.2025 позивачка хворіла та була відсутня на робочому місці на підставі листків непрацездатності. Відповідач зазначає. що наказом відповідача від 24.04.2025 № 13-в на підставі заяви позивачки надана невикористана основна щорічна відпустка з подальшим звільненням за період з 08.08.2015 по 14.10.2019 до 07.05.2025 дати звільнення. Відповідач вказує, що 07.05.2025 він ознайомився зі змістом ухвали Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/6511/20 від 11.03.2025, якою позивачку звільнили від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закрили провадження. Відповідач посилається на те, що позивачка фактично з 03.03.2020 не працювала та займає посаду, на яку роботодавець хоче взяти найманого працівника, що буде дійсно виконувати свої трудові обов`язки. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що 07.05.2025 близько 16.30 позивачка з`явилась на роботі та принесла заяву про відкликання своєї заяви на звільнення від 24.04.2025, повідомила що передумала звільнятися бо вагітна, та збирається йти до лікаря. При цьому довідку про вагітність роботодавцю не надавала, з наказом про звільнення від 07.05.2025 ознайомлена, проте розписатися про ознайомлення з наказом відмовилась, як і забрати трудову книжку. Відповідач зазначає, що не бажає продовжувати такі трудові відносини з позивачем, оскільки остання фактично лише користується правом на відпустки, а тому з посиланням на ч. 1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» просить в задоволенні позову відмовити. Ухвалою від 17.06.2025 відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Судом було вжито належних заходів для повідомлення сторін про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Сторонам було направлено копії ухвали про відкриття провадження у справі, а відповідачу також надіслано копію позову з додатками. Заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість задоволення позову з таких підстав. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Судом встановлено, що наказом відповідача від 03.06.2024 № 34-к «Про початок трудових відносин з [PERSON] » 03.06.2024 почато трудові відносини з [PERSON] , фахівцем І категорії відділу забезпечення зайнятості та соціального захисту осіб з інвалідністю. Позивачка звернулася до відповідача із заявою від 24.04.2025, в якій просила надати позивачці невикористану основну відпустку тривалістю 14 календарних днів з 24.04.2025 по 07.05.2025 за період роботи з 08.08.2015 по 14.20.2019 з подальшим звільненням за власним бажанням. 24.04.2025 відповідачем видано наказ «Про надання відпустки [PERSON] », яким надано позивачці невикористану щорічну основну відпустку тривалістю 14 календарних днів, з 24.04.2025 по 07.05.2025 за період роботи з 08.08.2015 по 14.10.2019. 07.05.2025 позивачка подала відповідачу заяву від 07.05.2025, в якій повідомила, що відкликає свою заяву від 24.04.2025 про звільнення за власним бажанням. Зазначена заява прийнята відповідачем 07.05.2025 та зареєстрована за вх. №1/5-444/06. 07.05.2025 Київським міським відділенням Фонду соціального страхування осіб з інвалідністю видано наказ №27-к «Про звільнення [PERSON] » (далі оскаржуваний наказ). Оскаржуваним наказом вирішено звільнити [PERSON] , фахівця відділу моніторингу якості реабілітаційних послуг, забезпечення допоміжними та іншими засобами реабілітації з займаної посади 07.05.2025, за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України. Відповідач листом від 08.05.2025 №1/6-548/06 адресованим [PERSON] у відповідь на заяву від 07.05.2025 щодо відкликання заяви про звільнення, поданої безпосередньо в день звільнення 07.05.2025 о 15 год 20 хв., повідомив, що відповідач 07.05.2025 припинив трудові відносини з позивачем на підставі поданої позивачем заяви від 24.04.2025. Цим же листом позивачку повідомлено, що ним було створено умови для отримання позивачкою трудової книжки та наказу про звільнення, але позивачка свідомо відмовилася від їх отримання в приміщенні відповідача. Також в листі надано роз`яснення щодо отримання трудової книжки та наказу про звільнення. Листом від 29.05.2025 відповідач звернувся до позивачки про необхідність отримання трудової книжки. Відповідно до медичної карти стаціонарного хворого №2393 позивачка була госпіталізована до медичного закладу 07.05.2025 з діагнозом «вагітність малого терміну. Загроза викидня». Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого акушерсько-гінекологічного відділення КНП «ВБЛІЛ» ВМР позивачка була виписана з медичного закладу 16.05.2025. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України). Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Ключовим моментом у такому звільненні є обов`язок працівника відпрацювати два тижні. Протягом цього строку роботодавець має час знайти заміну працівнику, а працівник має упевнитися у своєму бажанні звільнитися, а може і відкликати подану ним заяву. Згідно ст. 3 Закону України «Про відпустки», за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Якщо працівник, який попередив роботодавця про розірвання трудового договору, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву. Звільнення в цьому випадку не проводиться, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (ч. 2 ст. 38 КЗпП України). Згідно правової позиції Верховного суду, викладеній в постанові від 06.03.2024 № 380/16801/22 «з аналізу частин першої-другої статті 38 КЗпП України висновується, що сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. Таким чином, роботодавець вправі звільнити працівника із займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причин, але із зазначенням дати звільнення. При цьому особа підлягає звільненню у випадку коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. […] Можливість відкликання працівником поданої ним заяви про звільнення протягом двотижневого строку, передбаченого статтею 38 КЗпП України для попередження роботодавця про своє звільнення (у випадку, якщо сторони не узгодили інший строк для звільнення), є додатковим механізмом, який захищає інтереси обох сторін щодо продовження трудових правовідносин, у разі зміни обставин, які слугували передумовою для припинення трудового договору. При цьому, за домовленості сторін, яка відображається в заяві працівника у вигляді бажаної дати звільнення з роботи, яка підписана роботодавцем і погоджена в установленому законом порядку, звільнення працівника може бути здійснено раніше в межах визначеного статтею 38 КЗпП України двотижневого строку». Згідно правової позиції Верховного суду, викладеній в постанові від 20.05.2020 №279/3334/17 «роботодавець не може в односторонньому порядку змінювати строки попередження при звільненні працівника за власним бажанням. Працівник, який попередив роботодавця про розірвання трудового договору, вправі до закінчення строку попередження відкликати таку заяву, за винятком випадків, коли на його місце було запрошено особу в порядку переведення з іншого місця роботи за погодженням між керівництвом двох роботодавців». Факт перебування у трудових відносинах, написання позивачкою заяви про відпустку з наступним звільненням сторонами не оспорюється. З матеріалів справи вбачається, що позивачка ініціювала розірвання трудового договору та просила надати невикористану основну відпустку тривалістю 14 календарних днів з 24.04.2025 по 07.05.2025 з подальшим звільненням за власним бажанням. Отже, позивачка мала права в період з 24.04.2025 по 07.05.2025 змінити свою бажання про звільнення. Тому позивачка вправі подати заяву 07.05.2025, тобто в останній день відпустки, про відкликання свої заяви про звільнення. Така заява має бути врахована відповідачем, і роботодавець не вправі звільнити позивачку за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на її місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору Відповідач не стверджував у відзиві на позовну заяву та не надавав суду доказів того, що ним запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Відповідно перешкод для задоволення заяви позивачки про відкликання заяви про звільнення у відповідача не було. Отже, звільнення позивачки було здійснено з порушенням норм законодавства. Посилання відповідача на норми ч. 1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» судом відхиляються, оскільки вказані норми регулюють правовідносини звільнення працівника за ініціативою роботодавця. В цій же справі позивачку звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України, тобто за ініціативою працівника. Посилання сторін у справі на інші обставини, а саме перебування позивачки в стані непрацездатності та використання позивачкою наданих їй відпусток, і надані суду докази, не розглядаються, оскільки вони не мають значення для справи, з огляду на те що суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивачки 07.05.2025. Враховуючи викладене, відповідач був не в праві видавати наказ від 27.05.2025 №27-к «Про звільнення [PERSON] » за власним бажанням після відкликання заяви про звільнення. Отже, звільнення позивачки з роботи відбулося з порушенням вимог ст. 38 КЗпП України, тобто є незаконним, відповідно наказ Київського міського відділення Фонду соціального страхування осіб з інвалідністю від 07.05.2025 №27-к «Про звільнення [PERSON] » є протиправним та підлягає скасуванню. Відповідно позивачка [PERSON] підлягає поновленню на посаді фахівця відділу моніторингу якості реабілітаційних послуг, забезпечення допоміжними та іншими засобами реабілітації Київського міського відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю з 07.05.2025. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. В п. 32 постанови Пленуму Верхового Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Згідно розрахункового листа від 07.05.2025 середній заробіток за 1 день [PERSON] становить 231,62 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 45 629,14 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходячи з розрахунку 231,62 грн. (середньоденна заробітна плата) х 197 (кількість днів вимушеного прогулу). Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, а позивачка звільнена від оплати судових витрат, то згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судові витрати у вигляді судового збору. Крім того, рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України підлягає допущенню до негайного виконання. На підставі наведеного та

Outcome: approved