Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позивач в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Підтримання нею позовних вимог та прохання про розгляд справи у її відсутності, викладено у поданій суду заяві, яка долучена до матеріалів справи. Відповідач та його представник в судове засідання повторно без поважних причин не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Представником відповідача подано до суду заяву про визнання позову та про розгляд справи за його та відповідача відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи із наступних підстав. У відповідності із ч.ч.1, 2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Положенням ч.3 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормою ч.1 ст.69 СК України закріплено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що 10 січня 2019 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2022 року розірвано, що підтверджено в судовому засіданні позивачкою та вбачається із рішення Підгаєцького районного суду у справі №605/243/22. Від даного шлюбу у них народилась одна дитина, а саме: - дочка [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає разом із позивачкою, що підтверджено нею в судовому засіданні та не заперечено відповідачем. За час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем, що стверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 10 вересня 2020 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованим 10 вересня 2020 року приватним нотаріусом Підгаєцького районного нотаріального округу Федюшиною О.В. Встановлено, що на час набуття відповідачем у власність спірного нерухомого майна, сторони перебували у шлюбі, а тому це майно є спільним майном подружжя та належить їм на праві спільної сумісної власності. Загальна площа двокімнатної квартири [ADDRESS] , становить 43,4 кв.м, житлова площа 30,1 кв.м, що підтверджується вищевказаним витягом від 10 вересня 2020 року. У п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідно грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] , підлягає до задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. В даній справі відповідачем до початку її розгляду по суті, позовні вимоги визнано повністю, а тому суд вважає за необхідне, повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову до суду, тобто в сумі 883 гривні 25 копійок. Інших 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову до суду, тобто в сумі 883 гривень 60 копійок, стягнути на її користь, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, із відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved