Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

До суду надійшла позовна заява ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», у якій представник позивача зазначив, що [PERSON] є споживачем природного газу. Так, відповідачем по об`єкту, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в період з 01.10.2021 року по 31.10.2025 року включно було спожито природний газ на загальну суму 59413,36 грн., вартість якого залишилась не оплаченою споживачем. Відповідач являвся споживачем постачальника «Останньої надії» та був включений до Реєстру споживачів постачальника «останньої надії» та споживав газ за ціною тарифного плану «Надійний» для споживачів постачальника «останньої надії», яку зазначено у витязі з білінгової системи «Газоліна» - «Фінансовий стан» у вигляді роздруківки по особовому рахунку позивача. За результатами державного конкурсу та відповідно до розпорядження КМУ від 22 липня 2020 року № 917-р постачальником «останньої надії» визначено ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України». Отже, товариство здійснювало постачання природного газу на об`єкт боржника на підставі договору постачання природного газу постачальником «останньої надії». Оператором ГТС України, в межах чинного законодавства, а також згідно листа ГПК «Нафтогаз України» (лист від 08.06.2022 року № 119/2.2-72-86-2022) було здійснено перенесення побутових споживачів, які станом на 08.06.2022 року знаходились в Реєстрі споживачів постачальника «останньої надії», до Реєстру споживачів ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України». Включення споживача до Реєстру споживачів ТОВ «ГК «Нафтогаз України» не передбачало підписання споживачем заяви-приєднання. Таким чином, товариство здійснювало постачання природного газу на об`єкт споживача на підставі договору постачання природного газу побутовим споживачам, який є типовим та публічним, а споживач в свою чергу зобов`язаний своєчасно оплачувати товариству вартість спожитого природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором Таким чином, позивач постачав природний газ, а відповідач отримував його та використовував для власних потреб. З 01.10.2021 року по 31.10.2025 року включно за адресою відповідача було спожито природний газ на загальну суму 59413,36 грн., вартість якого залишилась не оплаченою споживачем. Оскільки відповідач не в повному обсязі сплачував нараховані суми за спожитий природний газ, тим самим неналежно виконував свої зобов`язання та порушив права ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», тому представник позивача просить стягнути із відповідача заборгованість за спожитий природний газ в розмірі 59413,36 грн. та судовий збір в розмірі 2422,40 грн. Ухвалою Пересипського районного суду м. Одеси від 24.12.2025 року відкрито провадження у вищенаведеній справі та призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, згідно якої просив розгляд справи проводити без його участі, а також не заперечував щодо ухвалення судом заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав відзив на позов, згідно якого вказав, що він, у розумінні Постанови НКРЕКП № 2500 від 30.09.2015 року, фактично не є споживачем природного газу за адресою: [ADDRESS] , ніякої заяви-приєднання, що містила би його персоніфіковані дані, щодо включення постачальником споживача до свого реєстру споживачів постачальника на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи не надавав. Тобто відсутній сам факт укладання договору про постачання природного газу між сторонами. Також, позивачем не надано доказів щодо інформації, на якій підставі та коли відповідач був включений до Реєстру споживачів постачальника «останньої надії», не підтверджено доказами сам факт включення відповідача до даного реєстру. Позивачем факт споживання відповідачем природного газу не доведено. [PERSON] наголосив, що він не був і не є споживачем природного газу в період з 01.10.2021 року по 31.10.2025 року за адресою: [ADDRESS] . Там він тільки зареєстрований, але чинне законодавство України не містить норми, яка б покладала обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг виключно на підставі реєстрації місця проживання особи у житловому приміщенні, а сам факт реєстрації місця проживання особи у житловому приміщенні не є доказом споживання природного газу. При цьому, позивач у позовній заяві неодноразово зазначає, що обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг виникає у разі фактичного користування такими послугами. На думку відповідача, позивачем не було надано жодного доказу, який підтверджує факт користування саме ним природним газом за адресою: [ADDRESS] . Відповідач з метою пошуку додаткової інформації, 07.01.2026 року зареєструвався в особовому кабінеті Нафтогаз Україна на офіційному сайті Нафтогаз України, додавши в особистий кабінет вказаний у Витягу особовий рахунок. Але відповідно до інформації по вказаному особовому рахунку, власником особового рахунку N? [NUMBER] є [PERSON] , ЕІС код 56XM25A01416351N, адреса: [ADDRESS] , оператор Газорозподільної мережі: ПАТ «Одесагаз». Відповідачем також була завантажена з вказаного електронного ресурсу платіжка по вказаному особовому рахунку. З платіжки вбачається, що рахунок за грудень 2025 року за спожитий газ по особовому рахунку № [NUMBER] EIC код 56XM25A01416351N висунутий на ім`я [PERSON] і складає 63560 ,65 гривень з розрахунку спожитого природного газу 371,87 метрів кубічних. Тобто з вищевказаного рахунку за грудень 2025 року вбачається, що за особовим рахунком № [NUMBER] споживачем зазначена інша особа, а не відповідач. Таким чином, сам позивач документально підтверджує, що відповідач не є споживачем природного газу за вказаним особовим рахунком та не є стороною відповідного зобов`язання. За таких обставин позов пред`явлений до неналежного відповідача, а позивач не довів наявності між ним та відповідачем договірних відносин чи будь-якого правового зв`язку, який би породжував обов`язок відповідача сплачувати спірну заборгованість. Крім того, розрахунок заборгованості, який є єдиним доказом і на який посилається позивач, ґрунтується виключно на внутрішній виписці з білінгової системи позивача та не підтверджений первинними обліковими документами, актами зняття показників лічильника або належним помісячним розрахунком. Таким чином, заявлена сума боргу є недоведеною та не може вважатися належним доказом у розумінні ст. 76 ЦПК України. Вказаний позов охоплює період з 01.10.2021 року по 31.10.2025 року. Навіть з урахуванням п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо зупинення строків на період воєнного стану, таке зупинення не відновлює строків, які спливли до 24.02.2022 року. Позивач не надав жодного розрахунку, який би дозволив відокремити вимоги в межах позовної давності від тих, за якими строк вже сплив. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] просив в задоволенні позовної заяви ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» відмовити в повному обсязі. Заявою від 04.02.2025 року відповідач просив розглянути справу без його участі на основі доказів, наявних в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» здійснює постачання природного газу за адресою: [ADDRESS] . Згідно даних фінансового стану по особовому рахунку [NUMBER] , EIC код 56XM25A01416351N, з 01.10.21 року по 01.10.25 року включно за адресою: [ADDRESS] , спожитий природний газ об`ємом 7466,76 куб.м на загальну суму 59413,36 грн., вартість якого залишилася не оплаченою споживачем. Як визначено положеннями ст. 9 ч.1, 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно інформації з ЄДДР № 2146615 від 18.12.2025 року, відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, в силу вимог ст. 9 вищевказаного закону, він нарівні зі споживачем несе відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Суд не приймає позицію відповідача щодо того, що він лише зареєстрований за вказаною адресою і не є споживачем комунальних послуг, оскільки права на користування житлом тісно пов`язані з обов`язками щодо його утримання. Згідно з Законом України «Про житлово-комунальні послуги», усі повнолітні та дієздатні особи, які зареєстровані або проживають у помешканні, вважаються такими, що споживають комунальні послуги, а отже, відповідно до положень Цивільного кодексу та профільного законодавства, вони несуть солідарну відповідальність за їх оплату. Також суд не вважає слушним твердження відповідача про те, що фактичним споживачем є [PERSON] , оскільки саме на неї оформлений особовий рахунок [NUMBER] . Так, з наданої самим [PERSON] інформації з особистого кабінету за вказаним рахунком вбачається, що за період з 2021 року по 2025 року оператором ГРМ показники споживання газу вказані як нульові, а сума боргу в розмірі 60601,72 грн. вказана без зазначення періоду за який він нарахований. При цьому, не переоформлення особового рахунку з попереднього користувача не позбавляє його, як зареєстровану в житловому приміщенні особу, від обов`язку нести відповідальність за оплату комунальних послуг. Судом встановлено, що позивач, як суб`єкт ринку газу, з 01.11.2018 року здійснює діяльність з постачання природного газу фізичним та юридичним особам які використовують його (природний газ) для власних потреб на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 880 від 04.07.2017 року «Про видачу ліцензій постачання природного газу …» на території України. Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою Національної комісії що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 2496 від 30.09.2015 року, ст. 6, 7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивач зобов`язаний постачати природний газ споживачам, які використовують його (природний газ) для власних потреб, а споживачі - здійснювати оплату за отриманий природний газ згідно особового рахунку і встановлених тарифів. Постачання природного газу побутовому споживачу здійснюється на підставі договору, що укладається між ним та постачальником на умовах Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам які є однаковими для всіх побутових споживачів України. Індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (ч. 1ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Державне регулювання ринку природного газу здійснює Регулятор у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (ст.4, п. 32 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу»). Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, затвердженого Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку (п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу»). Постачання природного газу постачальником «останньої надії» здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором. Типовий договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» може містити окремі умови для різних категорій споживачів. При цьому в межах кожної категорії споживачів договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» є публічним. Договір постачання між постачальником «останньої надії» і споживачем вважається укладеним з моменту початку фактичного постачання природного газу такому споживачу (п. 2 ч. 1ст. 15 Закону України «Про ринок природного газу»). Відповідно до пункту 1 наказу Міністерства енергетики України від 08.06.2022 №198, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.06.2022 за № 637/37973 «Про постачання природного газу побутовим споживачам» (далі Наказ від 08.06.2022 № 198) на виконання рішення Кризового комітету, затвердженого наказом Міністерства енергетики України від 26.02.2022 № 87 «Про введення кризової ситуації рівня надзвичайної ситуації» та протоколу засідання Кризового комітету від 03.06.2022 № 1; відповідно до Національного плану дій, затвердженого наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 02 листопада 2015 року № 687, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 листопада 2015 року за № 1458/27903; згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про ринок природного газу»; з урахуванням листа НКРЕКП від 03 червня 2022 року № 4521/16/7-22, було наказано ТОВ «ГК «Нафтогаз України» здійснювати постачання природного газу побутовим споживачам на умовах Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30 вересня 2015 року № 2500, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за № 1386/27831, та базової річної пропозиції: 1) з 01 травня 2022 року - побутовим споживачам, яких на день набрання чинності цим наказом внесено до Реєстру споживачів постачальника «останньої надії» на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи; 2) з дня початку постачання природного газу постачальником «останньої надії» побутовим споживачам, яких після набрання чинності цим наказом буде внесено до Реєстру споживачів постачальника «останньої надії» на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи. Оператором ГТС України, в межах чинного законодавства, а також згідно листа ГПК «Нафтогаз України» було здійснено перенесення побутових споживачів, які станом на 08.06.2022 знаходились в Реєстрі споживачів постачальника «останньої надії», до Реєстру споживачів ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України». Таким чином, включення споживача до Реєстру споживачів позивача не передбачало підписання споживачем заяви-приєднання. Отже, товариство здійснювало постачання природного газу на об`єкт споживача на підставі договору постачання природного газу побутовим споживачам, який є типовим та публічним, а споживач в свою чергу зобов`язаний своєчасно оплачувати товариству вартість спожитого природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором Згідно ст. 7 ч.2 п.1, 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний в тому числі укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом та оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Разом з тим, споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг (ст. 7 ч.1 п. 6 вищевказаного Закону). Даних про те, що відповідач повідомляв позивача про відсутність в житловому приміщенні понад 30 календарних днів суду не надано. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 червня 2020 року по справі № 520/16591/16-ц. З огляду на викладене, суддійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами з надання житлово-комунальних послуг, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін на відповідача покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги (ч. 1 ст.509 ЦК України). За змістом ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання, а в ст. 625 ч. 1 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст.629 ЦК України). Договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» побутовим споживачам є договором приєднання, що укладається із урахуванням ст. 205, 633, 634, 641, 642 ЦК України шляхом публічної оферти постачальника «останньої надії» та її акцептування споживачем через факт споживання за відсутності іншого постачальника. Договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» не потребує двостороннього підписання. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). У поданій позовній заяві позивачем зазначено, що ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» постачало природний газ по об`єкту, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в період з 01.10.2021 по 31.10.2025, а відповідач отримував його та використовував для власних потреб. Відповідач не в повному обсязі сплачував нараховані суми за спожитий природний газ, що свідчить про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань, порушуючи право ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» на одержання плати за поставлений природний газ у встановлений договором строк. Розглядаючи заяву відповідача про те, що позивачем був пропущений строк позовної давності, суд керується наступним. Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як вбачається з позовної заяви та інформації по рахунку, заборгованість відповідача виникла за постачання природного газу в період з 01.10.2021 року по 31.10.2025 року. Водночас, під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Так, через карантин (COVID-19) перебіг позовної давності було зупинено з 2 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року включно. З 1 липня 2023 року перебіг строків відновлено. Поряд із цим Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України та триває до теперішнього часу. Законом України від 15.03.2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строї його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17.03.2022 року. Позовна заява надійшла до суду 15.12.2025 року, відтак позов до суду подано в межах строків позовної давності. За таких обставин підстави для застосування строків позовної давності відсутні. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12, 81 ЦПК України). Враховуючи, що споживач не виконує належним чином зобов`язання, не сплачуючи нараховані суми за спожитий природний газ, чим порушує права ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн.

Outcome: approved