Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою та просила визнати відповідача [PERSON] батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , внести зміни в актовий запис №03 від 24.12.2015 року, складений виконкомом Мовчанської сільської ради Жмеринського району Вінницької області про народження [PERSON] та в графі «батько»: зазначити " [PERSON] , 1982 р.н., громадянин України"; прізвище дитини « [PERSON] та по батькові « [PERSON] » залишити, стягувати з відповідача [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені, документально підтверджені, судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за рішенням Шаргородського районного суду від 28.03.2006 року шлюб, який зареєстрований 08.06.2003 року між сторонами, було розірвано. Однак, позивач з відповідачем продовжували проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство до липня 2024 року. Під час спільного проживання з відповідачем позивач [INFO] народила доньку [PERSON] , в свідоцтві про народження записаний та являється батьком відповідач [PERSON] . З відповідача на користь позивача на утримання доньки стягувалися аліменти в розмірі ? часини від усіх його доходів щомісяця, до досягнення нею 18-річного віку. Аліменти відповідач сплачував нерегулярно. Під час спільного проживання з відповідачем позивач [INFO] народила сина [PERSON] , в актовому записі № 03, складеного 24.12.2015 р. виконавчим комітетом Мовчанської сільської ради Жмеринського району Вінницької області про народження якого батьком записаний « [PERSON] ». Відомості про батька записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України (за вказівкою матері). При реєстрації народження сина [PERSON] відповідач не виявив бажання визнати батьківство відносно дитини, однак вони разом з відповідачем проживали та вели спільне господарство, займалися його вихованням та утриманням. В липні 2024 року відповідач по справі покинув сім`ю та пішов проживати до іншої жінки. Відповідач не йде на контакт із позивачем, батьківство відносно сина [PERSON] не визнає, матеріально не утримує дитину. Позивач надіслала на ім`я відповідача досудову пропозицію щодо визнання свого батьківства відносно сина [PERSON] в добровільному порядку, шляхом подачі спільної заяви до відділу РАЦС. Досудову пропозицію відповідач отримав 25.01.2025 р., але по даний час він не визнав своє батьківство та матеріально не утримує сина [PERSON] , тому позивач вимушена звернутися до суду з позовом про визнання батьківства та стягнення аліментів. Відповідач фізично здоровий, працездатний, працює неофіційно та має постійний доход, тому має можливість утримувати дитину. Ухвалою від 28.02.2025 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 13.05.2025 року у справі призначено судову молекулярно - генетичну екпертизу, проведення якої доручено експертам Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (вул.В.Порика,8 м.Вінниця), зупинено розгляд даної справи. 07.08.2025 року до суду від експертної установи надійшов лист про неможливість проведення вказаної експертизи та повернуто матеріали цивільної справи. 18.08.2025 року ухвалою суду поновлено провадження та призначено розгляд справи. Ухвалою суду від 03.11.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце прозгляду справи, причини його неявки суду невідомі, будь- яких заяв та клопотань суду не надав, відзиву на позовну заяву не надіслав. Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Жмеринського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Жмеринському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Грезент О. в судове засідання не з`явилася, попередньо надала заяву про проведення судового засідання в її відсутність. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду повідомили, що вони проживають в одному селі з позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] . Сторони проживали однією сім`єю в якій народилися двоє дітей [PERSON] та [PERSON] . Вели спільне господарство, мали спільний бюджет, виховували дітей, приймали участь у шкільному житті дітей. Після того, як відповідач [PERSON] покинув сім`ю та пішов до іншої жінки, він перестав цікавитися сином [PERSON] , його життям, навчанням, перестав матеріально допомагати позивачу [PERSON] утримувати сина. Заслухавши сторону позивача, свідків, дослідивши матеріали справи та наявні докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Крім того згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Судом встановлено, що за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 28.03.2006 року шлюб, який було зареєстровано 08.06.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було розірвано та видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.10-11). Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. Під час спільного проживання з відповідачем позивач [INFO] народила доньку [PERSON] , в свідоцтві про народження записаний та являється батьком відповідач [PERSON] (а.с.12). Також, під час спільного проживання [INFO] народила сина [PERSON] (а.с.13), в актовому записі № 03, складеного 24.12.2015 р. виконавчим комітетом Мовчанської сільської ради Жмеринського району Вінницької області про народження якого батьком записаний « [PERSON] ». Відомості про батька записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України (за вказівкою матері) (а.с.14). За довідками Кам`яногірського старостинського округу Станіславчицької сільради з 2006 року по липень 2024 р. позивач [PERSON] проживала спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] в [ADDRESS] та спільно виховували двох дітей: дочку - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] . (а.с.19). З липня 2024 року відповідач [PERSON] з сім`єю не проживає (а.с.18). Досудову пропозицію позивача (а.с.20) щодо визнання свого батьківства відносно сина [PERSON] в добровільному порядку, шляхом подачі спільної заяви до відділу РАЦС відповідач [PERSON] отримав 25.01.2025 р оку (а.с.25), але по даний час він не визнав своє батьківство та матеріально не утримує сина [PERSON] . Статтею 51 Конституції України, ч.ч.2-3 ст.5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ч.8 ст.7 СК України). Частинами 1-3 ст.122 СК України передбачено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано ст.125 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.2 ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Частиною першою ст.126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.1-3 ст.128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст.126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. Спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою одним із батьків. Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень вчинено згідно зі ст.135 СК України. Частиною першою ст.135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька. За змістом положень ст.ст.102,103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу. Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року). У постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №399/1029/15-ц (провадження № 61-14438св18) вказано, що експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо. Згідно з ч.4 п.п.3-5 ч.5 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. У частині першій ст.44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч1. ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. З аналізу наведеної норми процесуального закону можна дійти висновку, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні. У відповідності до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява №3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17.05.2007 року). Так, ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13.05.2025 року призначалась судово-генетична експертиза, проведення якої проведення якої доручити експертам Вінницького науково-дослідного експертно - криміналістичного центру МВС (вул.Порика,8 м.Вінниця), для вирішення питання, чи є [PERSON] , [INFO] , біологічним батьком дитини [PERSON] [INFO] , біологічною матір`ю якої є [PERSON] [INFO] . Проте, експертиза не проведена через відсутність біологічного матеріалу відповідача, який двічі викликався, але не з`явився для відбору експериментальних зразків. Суд вважає, що відповідач [PERSON] достовірно знав про наявність в суді цивільної справи щодо визнання його батьківства та призначення судової молекулярно-генетичної експертизи, однак, жодного разу не з`явився до судового засідання, ухилився від явки для проведення експертизи і не довів наявність поважних причин, які перешкоджали йому з`явитися до експертної установи для забору відповідних зразків. Нез`явлення відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивачки про його батьківство щодо малолітньої дитини [PERSON] та свідоме розуміння неможливості проведення судової експертизи без його фізичної участі, що порушує розумні строки розгляду справи та принцип рівності сторін та йде в розріз з інтересами малолітньої дитини. Оцінивши процесуальну поведінку відповідача [PERSON] з точки зору дотримання ним критерію добросовісності використання процесуальних прав, суд дійшов висновку, що він навмисно ухилився від явки до суду та від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, яка двічі призначалась за клопотанням позивача саме для встановлення батьківства або спростування цього факту. Така поведінка відповідача надає суду можливість визнати факт, для встановлення або спростування якого призначалась судова молекулярно-генетична експертиза, та встановити, з урахуванням інших доказів, походження дитини від відповідача. Відповідно до ст.134 Сімейного кодексу України на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Згідно з абз.9 п.20 глави 1 розділу III Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року №52/5 при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до Положення про внесення змін, доповнень, поновлення та анулювання актових записів цивільного стану. Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін в актовий запис цивільного стану, їх поновлення та анулювання затверджених наказом Міністерства юстиції України №96/5 від 12.01.2011 року підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану зокрема є: рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Згідно з п.2.16.4 цих Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. За положеннями ст.134 СК України на підставі заяви осіб, зазначених у статтях 126, 127 СК України або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове Свідоцтво про народження. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч.7,8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підставі вищевикладеного, дослідивши матеріали справи та докази, що містяться в ній, враховуючи, враховуючи процесуальну поведінку відповідача, суд вважає доведеним батьківство [PERSON] по відношенню до малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання батьківства та стягнення аліментів є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, відповідно до ст.ст.133,137,141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн.

Outcome: approved