Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

У травні 2025 року до Подільського районного суду міста Києва звернулось Комунальне підприємство Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води та теплової енергії за адресою: [ADDRESS] . Однак, відповідач належним чином не здійснює оплату таких послуг, у зв`язку з чим, перед позивачем утворилась заборгованість за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води та теплової енергії в сумі 119922 грн 62 коп., яка складається із: суми заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 16979,72 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 2462,06 грн, 3% річних у розмірі 593,13 грн; заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 11578,26 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 1678,85 грн, 3% річних у розмірі 404,45 грн; заборгованості за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого опалення у розмірі 21096,96 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 3059,06 грн, 3% річних у розмірі 736,95 грн; заборгованості за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 16807,97 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 2437,16 грн, 3% річних у розмірі 587,13 грн; заборгованості за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання теплової енергії у розмірі 23880,57 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 2760,23 грн, 3% річних у розмірі 654,53 грн, пені у розмірі 365,78 грн; заборгованості за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання гарячої води у розмірі 9864,07 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 1429,73 грн, 3% річних у розмірі 343,15 грн, пені у розмірі 180,00 грн; заборгованості з плати за абонентського обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1120,78 грн; заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 712,80 грн; заборгованості з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 189,28 грн. Посилаючись на викладене, а також з огляду на неналежну сплату відповідачем коштів за надані позивачем послуги, останній вимушений звернутись до суду із даним позовом та просить стягнути зазначену заборгованість із відповідача в примусовому порядку. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 травня 2025 року, головуючим суддею у справі визначено Будзан Л.Д. 08 травня 2025 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 29 серпня 2025 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому останній просив при вирішенні спору застосувати строки позовної давності 3 роки до дня звернення до суду та врахувати, що ним не здійснювалась оплата по здійсненим нарахуванням із поважних причин - хвороба та ненадання послуги з підігріву гарячої води; відмовити в задоволені позову в частині стягнення із відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з липня 2015 року по липень 2022 року; відмовити в задоволені позову в частині стягнення із відповідача судових витрат в сумі 3028 грн, у зв`язку з інвалідністю 1 групи. 29 жовтня 2025 року та 04 грудня 2025 року до суду від представника позивача надійшли заперечення на заяву відповідача про застосування строків позовної давності, в якій представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог з огляду на те, що позивачем не пропущено визначені законом строки позовної давності. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, а з 01 листопада 2021 року, у зв`язку зі зміною законодавства, є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води. 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» укладено Договір про відступлення права вимоги №602-18, відповідно до якого ПАТ «Київенерго» відступило, а КП «Київтеплоенерго» набуло право грошової вимоги до споживачів теплової енергії, комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, в частині їх зобов`язання перед кредитором оплати неустойки (пеня та/або штраф), 3% річних, інфляційних нарахувань, судових та інших витрат, витрат на адвокатські послуги, пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-яких інших без виключень та обмежень, що нараховані кредитором та/або виникли до дати укладання цього договору у зв`язку з неналежним виконанням споживачами обов`язків з оплати спожитої теплової енергії та/або комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води та є предметом судового розгляду або підтверджені судовими рішеннями, як такі, що підлягають стягненню із споживачів. Згідно свідоцтва про право власності від 23 серпня 2023 року відповідачу на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Крім цього, відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Києва №129401259 від 15.04.2025, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 06.06.1989. Наявні у справі докази свідчать про те, що відповідач зареєстрований за вказаною адресою, а відтак є споживачем послуг з центрального опалення та гарячої води, теплової енергії, які надавав позивач. Правовідносини у сфері надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води регулювались Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 року. Вказані Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. На виконання вимог законодавства, Договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води №34 (5085) був опублікований позивачем 28 березня 2018 року у газеті «Хрещатик». Відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, а також Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», споживачі послуг з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води зобов`язані були сплачувати внески за обслуговування вузлів комерційного обліку відповідних послуг. Правовідносини у сфері надання послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води регулюються Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції від 09 листопада 2017 року, Постановою КМУ №1182 «Про затвердження правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуг з постачання гарячої води» від 11 грудня 2019 року та Постановою КМУ №830 «Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії» від 21 серпня 2019 року. Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг. На виконання вказаних вимог позивачем на своєму вебсайті https://kte.kmda.gov.ua/ukladannya-dogovoru-z-kp-kyyivteploen/ були оприлюднені типові індивідуальні договори про надання послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води. Пунктом 4 типового індивідуального договору встановлено, що фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання (додаток), сплата рахунка за надану послугу, факт отримання послуги. Відповідно до п. 5 Договору виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором. Згідно зі ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, плата виконавцю за індивідуальним договором про надання послуги з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води включає в себе також й плату за абонентське обслуговування. Свідоцтвом повного і беззастережного акцепту умов вказаних договорів є факт отримання послуг споживачем. Доказів того, що відповідач від послуг із централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, а з 01 листопада 2021 року від послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, у встановленому чинним законодавством порядку, відмовився суду не надано. Доказів того, що у зазначений період послуги, що надавав позивач, відповідачем не споживались, суду надано не було, та із відповідною заявою про те, що він не проживає за вказаною адресою та, відповідно, фактично не отримує послуги, відповідач до позивача не звертався. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] є власником та зареєстрований у зазначеній вище квартирі, а тому є споживачем наданих позивачем послуг у вказаній квартирі. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2019 року у справі № 335/479/17, провадження № 61-22435св18. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Крім того, згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проте, відповідач, в порушення вимог договору та вимог законодавства, своєчасно не оплачував спожиті послуги, які надавалися позивачем в результаті чого утворилася заборгованість, яка в загальному розмірі складає 119922 грн 62 коп., яка складається із: суми заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 16979,72 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 2462,06 грн, 3% річних у розмірі 593,13 грн; заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 11578,26 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 1678,85 грн, 3% річних у розмірі 404,45 грн; заборгованості за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги з централізованого опалення у розмірі 21096,96 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 3059,06 грн, 3% річних у розмірі 736,95 грн; заборгованості за спожиті з 01.05.2018 по 31.10.2021 послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 16807,97 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 2437,16 грн, 3% річних у розмірі 587,13 грн; заборгованості за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання теплової енергії у розмірі 23880,57 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 2760,23 грн, 3% річних у розмірі 654,53 грн, пені у розмірі 365,78 грн; заборгованості за спожиті з 01.11.2021 послуги з постачання гарячої води у розмірі 9864,07 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 1429,73 грн, 3% річних у розмірі 343,15 грн, пені у розмірі 180,00 грн; заборгованості з плати за абонентського обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1120,78 грн; заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 712,80 грн; заборгованості з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 189,28 грн, що підтверджується розрахунками заборгованості. Зазначені розрахунки, надані позивачем, відповідачем у встановленому порядку спростовані не були, а відтак приймаються судом до уваги та вказують про наявність підстав для стягнення зазначених сум боргу за послуги, які відповідачем були спожиті фактично. Разом з цим, в ході розгляду справи відповідачем заявлено про застосування до позовних вимог строків позовної давності, та просив відмовити в задоволені позову в частині стягнення із відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з липня 2015 року по липень 2022 року. Перевіряючи обґрунтованість заявленого клопотання, суд приймає до уваги те, що відповідно до частин 3 і 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (ст. 303 ЦПК України), то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини 1 та 2 ст. 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників. Згідно зі ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги, а тому перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Вказаний висновок, щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі №457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, №22083/93, №22095/93, §51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), №66610/09, §43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року. Постановами КМУ від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641, постанову КМУ від 9 грудня 2020 року №1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався. Статтею 58 Конституції України, та статтею 3 ЦПК України закріплено принцип права, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Отже, з 02 квітня 2020 року визначений ст. 257 ЦК України строк позовної давності продовжений. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID -19, спричиненої коронавірусом 8АЯ8-СоУ-2» з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України скасовано карантин. Водночас, п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Отже, встановлена статтею 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність тривалістю у три роки, сплив якої припадав на карантин, який скасований під час дії воєнного стану, продовжена до закінчення дії воєнного стану. Тобто, після застосування загальної позовної давності, періодом нарахування та стягнення заборгованості за послуги надані позивачем є період із 1 квітня 2017 року. Враховуючи викладене, а також з огляду на те, що позивачем в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого опалення в сумі 16979,72 грн, та про стягнення заборгованості за спожиті до 01.05.2018 послуги з централізованого гарячого водопостачання в сумі 11578,26 грн, пропущено строки позовної давності, тому суд дійшов висновку, що стягненню підлягають суми заборгованості за період з квітня 2017 року по травень 2018 року, виходячи з наступного розрахунку: -за спожиті послуги з централізованого опалення в сумі 6585,94 грн (16979,72 (сума боргу станом на травень 2018 року) - 10393,78 (сума боргу станом на квітень 2017 року); - за спожиті послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 4033,32 грн (11578,26 (сума боргу станом на травень 2018 року) - 7544,94 (сума боргу станом на квітень 2017 року). За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з квітня 2017 по травень 2018 року, та заборгованості за спожиті послуги централізованого постачання гарячої води з квітня 2017 по травень 2018 року підлягають частковому задоволенню, та із відповідача підлягає стягненню заборгованість за послуги з централізованого опалення за період квітня 2017 року по травень 2018 року в сумі 6585,94 грн, заборгованість за спожиті послуги централізованого постачання гарячої води з квітня 2017 по травень 2018 року в сумі 4033,32 грн. Інші складові заборгованості були сформовані в межах загальної позовної давності, а тому підлягають задоволенню. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. У рішенні ЄСПЛ у справі «Кузнєцов та інші проти російської федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також з огляду на те, що позивачем в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті послуги до 01.05.2018 було пропущено строки позовної давності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Відповідно до долученої відповідачем довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №736335 відповідач [PERSON] має інвалідність І групи, а отже звільнений від сплати судового збору. За приписами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору (постанови Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-152цс17 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1065цс17, постанова Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 707/2717/21 (провадження № 61-2865св23), постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 у справі №707/3057/22). За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність компенсувати позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір, який би підлягав стягненню з відповідача [PERSON] , у розмірі 2575 грн 05 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (101983,90 грн х 100% : 119922,62 грн х 3028 грн). Враховуючи наведене та

Outcome: partial