Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, який в процесі розгляду справи був змінений, до [PERSON] про поділ майна подружжя, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вони з відповідачкою перебували у шлюбі з 20.12.2002 року, який було розірвано рішенням Іванківського районного суду Київської області від 08.12.2016 року. Вказує на те, що за час шлюбу, ними було набуто майно, в розумінні ст. 60 СК України, зокрема, - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , - земельну ділянку площею 0,1 га цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7321080500:01:001:0985, по [ADDRESS] ; - підвальні нежитлові приміщення загальною площею 35,20 кв.м, що займають частину житлового будинку літ А, становлять 21/100 ідеальної частки по [ADDRESS] ; - вартість будівельних робіт з реконструкції та переобладнання під магазин промислових товарів квартири [ADDRESS] . Посилається на те, що після розірвання шлюбу, вони з відповідачкою не можуть дійти згоди щодо поділу вказаного спільного майна. Тому, після зміни позовних вимог, просить суд, ухвалити рішення, яким визнати вищевказане майно спільною сумісною власністю подружжя, припинити право спільної сумісної власності на нього та визнати за ним право власності на: - 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , - 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1 га цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7321080500:01:001:0985, по [ADDRESS] . Корім того, просить суд стягнути з відповідачки на його користь половину вартості будівельних робіт з реконструкції та переобладнання під магазин промислових товарів квартири [ADDRESS] в сумі 265 702,32 гривень та половину вартості його частки нежитлового приміщення загальною площею 35,20 кв.м, що займають частину житлового будинку літ А, становлять 21/100 ідеальної часки по [ADDRESS] вартістю 376 412,50 гривень. А також понесені ним судові витрати по справі. Відповідачка [PERSON] подала до суду відзив на позов, просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на його безпідставність. Так, відповідачка, заперечуючи проти позовних вимог позивача вказувала на те, що земельні ділянки з кадастровими номерами 7321080500:01:001:0985 та 7321080500:01:001:0722 по [ADDRESS] є її особистою власністю, так як придбані нею 26.10.1994 року. Зокрема, вказувала на те, що вона на підставі договору купівлі продажу придбала земельну ділянку площею 0,35 га, після чого було проведено її поділ, за рішенням Валякузьминської сільської ради від 03.12.2010 року змінено її цільове призначення земельної ділянки за кадастровим номером 7321080500:01:001:0723, після чого видано новий державний акт про право власності на земельну ділянку кадастровий номер 7321080500:01:001:0985. Крім того, відповідачка [PERSON] заперечувала проти визнання за позивачем права власності на 1/2 частку нерухлого майна по [ADDRESS] . Зазначала, що будівництво житлового будинку нею розпочалося тільки у 2017 році, тобто після розірвання шлюбу з позивачем, тому останній жодним чином не приймав участі у вказаному будівництві. У 2021 -2022 роках вона почала оформляти документи для здачі його в експлуатацію і 05.01.2022 року зареєструвала за собою право власності на майно. Звертала увагу суду на те, що позивачем не надано жодних доказів, про його участить у будівництві спірного майна. При цьому зазначила, що останній у 2013 рік мав заборгованість перед різними установами, які вона сплачувала за нього. Заперечувала також відповідачка проти позовних вимог в частині щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя 21/100 частини будинку по [ADDRESS] та стягнення із неї половини вартості вказаного майна з неї на користь позивача. Зокрема, вказувала на те, що вказане майно є її особистою власністю та поділу між ними не підлягає. Так, зазначала, що згідно договору купівлі продажу Державного майна № 201 від 22.05.1996 року вона набула у власність майно магазину № [NUMBER] ДК «Притулок», яке знаходиться по [ADDRESS] . В подальшому між нею та представником Фонду Державного майна України в м. Чернівці було укладено договір оренди приміщення, згідно якого вона [PERSON] отримала патент на право оренди приміщення загальною площею 39,1 кв.м, терміном на 10 років, яке знаходиться по [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 15.02.2000 року № 331/4 їй надано дозвіл, як підприємцю на добудову аптеки до власного магазину « [INFO] » по [ADDRESS] за рахунок земель запасу міста та влаштування входу в підвал, який належав їй згідно договору оренди. В подальшому, орієнтовно у 2001 році нею подано заяву до Чернівецької міської ради про викуп нежитлових підвальних приміщень, які вона орендувала. Посилалася на те, що умовою переходу права власності на майно було здійснення ряд невід`ємних поліпшень будинку [ADDRESS] , а саме: проведення ремонтних робіт в підвальному приміщенні, облаштування окремого фасадного входу, проведення фасадних робіт всього будинку та облаштування тротуару. Зазначає, що всі роботи нею проведено до 2002 року, тобто до укладення шлюбу з позивачем. У зв`язку із виконанням нею вищевказаних умов вона на підставі договору купівлі продажу № 281 від 15.05.2003 року набула право власності на частину 21/100 ідеальної частки, що складається з приміщення ІІІ площею 20,30 кв.м, приміщення V площею 14,90 кв.м, в результаті набуття права власності на вищевказані окремі приміщення вона стала власником 45/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . Заперечуючи проти позовних вимог в частині стягнення з неї половини вартості будівельних робіт з реконструкції та переобладнання під магазин, яке знаходиться по [ADDRESS] в сумі 265 702,32 грн. відповідачка зазначала, що майно за вказаною адресою є її особистою власністю, так як набуте нею 19.01.2005 року на підставі договору дарування. При цьому, посилалася на те, що позивачем не доведено істотного збільшення вартості вказаного майна. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, просила суд його задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві. При цьому позивач [PERSON] , будучи допитаний з його згоди в якості свідка пояснив, що у 2011 році, до розробки проектної документації, яку виготовили пізніше, вони разом із відповідачкою розпочали будівництво житлового будинку на земельній ділянці в с. Валя Кузьмин, яку остання придбала ще у 1999 році. Закінчили будівництво у 2014 році. Вказав, що в квітні 2014 року почали проживати у будинку, проживали біля місяця, потім змінили місце проживання, переїхали до Криму. У 2015 році вони повернулися. Розлучилися у 2016 році, він на той час проживав у Київській області. Вказував на те, що після розлучення він приїжджав до будинку, однак, після 2016 року відповідачка перестала пускати до будинку. Також пояснив, що після укладення шлюбу у 2003 році відповідачка провела розрахунки з міською радою щодо майно по [ADDRESS] . Вказав, що він продав КАМАЗ, пилораму і дав їй 3600 доларів США. Також зазначив, що у вказаному приміщенні він особисто бетонував підлогу, укладав плитку, проводив каналізацію, облаштовував двері, електропроводку, зробив вхід до приміщення, вивозив сміття, доставляв матеріали. Крім того, пояснив, що до 20.12.2002 року він з відповідачкою домовився усно, що майно по [ADDRESS] буде їхнє спільне. Про те, що відповідачка уклала договір дарування на вказані приміщення, він дізнався тільки у 2008 році, однак, не хотів сваритися. Також вказав на те, що у вказаному приміщенні ним було проведено водопостачання, електрику, проводилося переобладнання приміщення, зокрема, демонтаж дверей, робився фасад, робилися роботи по водо- та газопостачанні, приміщення було здано до експлуатації. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на його безпідставність та недоведеність, обґрунтовуючи свою позицію обставинами, що викладені у відзиві на позов та письмових поясненнях. В останнє судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явився, просив суд відкласти розгляд справи, разом з тим, зважаючи на те, що таке клопотання про відкладення розгляду справи від нього надходило неодноразового, в процесі розгляду справи суд його задовольняв, оголошував перерву в судовому засіданні, однак, суд зауважує, що справа в провадженні перебуває з 2022 року, судом надано учасникам процесу можливість реалізувати свої процесуальні права, як то подання зав по суті справи, призначення експертизи, допиту свідків, тощо, а також заважаючи на те, що докази по справі були досліджені за присутності останнього, суд прийшов до висновку про можливість завершення справи у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до пункту 23постанови Пленуму Верховного Суду України від21 грудня 2007 року № 11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18). Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Як вбачається з ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до п.22постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19) вказано, що «поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі». На думку суду позовні вимоги про визнання за позивачем 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Судом в становлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.12.2002 року, який було розірвано рішенням Іванківського районного суду Київської області від 08.12.2016 року. Також встановлено, що 22.02.2013 року відповідачкою подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо будівництва індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] на земельній ділянці, що їй належала згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 485668 від 15.09.2010 року. Вказане повідомлення було зареєстроване в інспекції Державного архітектурно будівельного контролю у Чернівецькій області 25.02.2013 року за № 7/24/4-2/882. 05.01.2021 року відповідачка [PERSON] на підставі витягу з реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ серія та номер ІУ161211220312 та технічного паспорта серії та номер [NUMBER] від 06.12.2021 року та відомостей з ДЗК серія та номер 53570695, виданий 05.01.2022 року та на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.01.2022 року № 62784326 зареєструвала за собою право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта 2553748373060. Із витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації єдиної державної електронної системи у сфері будівництва № ТІ01:2921-8552-2779-0860 встановлено, що перед прийняттям в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів проведено відомості про технічну інвентаризацію будинку садибного типу літ «А», убиральні літ. «Г», огорожі № 1 та вимощення № 1 по [ADDRESS] , рік завершення будівництва 2013, а рік завершення будівництва гаражу літ. «Б», сараю літ. «В», - 2014. Згідно висновку інженерно технічної експертизи № 281, складеного з 30.11.2023 року по 29.11.2024 року орієнтовні роки побудови будинковолодіння з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] 2013-2022 роки. При цьому допитана в судовому засіданні експерт [PERSON] пояснила, що визначити рік побудови технічно не можливо, у своєму висновку вона вказала, що рік побудови 2013-2022 роки, так як виходила із даних, що містяться у відповідних документах. Допитаний в судовому засіданні позивач [PERSON] в якості свідка підтвердив, що спірний будинок був збудований під час шлюбу, вони навіть у ньому проживали у 2014 році. Отже, судом встановлено, що спірний житловий будинок був побудований сторонами в період їх перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому вказане майно є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними, кожному з них належить по 1/2 даного майна. А тому, посилання відповідачки [PERSON] на те, що вона побудувала житловий будинок після розірвання шлюбу протягом 2017 - 2022 років, суд відхиляє, як необґрунтовані та безпідставні. При цьому слід зазначити, що надані відповідачкою квитанції на придбання металопластикових дверей та вікон у 2019, 2020 та 2021 році не свідчать про проведення нею всього будівництва саме протягом цього періоду. Право спільною сумісної власності подружжя в рівних частках на набуте під час шлюбу майно презюмується. Відповідач [PERSON] посилається на те, що позивач мав боргові зобов`язання і не міг брати учать у будівництві спірного майна. Однак, такі посилання є безпідставними. Так, в силу ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. На підставі ч.2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ч.1ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таке ж положення містить і норма ст. 368 Цивільного кодексу України. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання за відповідачем права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] слід задовольнити. На думку суду позовні вимоги в частині визнання за відповідачем права власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1 га цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7321080500:01:001:0985, по [ADDRESS] слід задовольнити, з наступних підстав. Судом в становлено, що 26.10.1994 року між відповідачкою [PERSON] (на час укладення договору [PERSON] ) та [PERSON] укладено договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,35 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться на землях Валякузьминської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області. Виказана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту про право власності на землю серії ЧВ № 000164. 17.05.2010 року за заявою [PERSON] було розроблено Технічну документацію із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки площею 0,35 га що знаходяться в с. Валя Кузьмин Глибоцького району Чернівецької області, що належали [PERSON] , зокрема, на 0,25 га для будівництва то обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,10 га для ведення особистого селянського господарства. Підстава замовлення: заява замовника та договір купівлі продажу. Згідно Державного акту про право власності на землю відповідачка є власником земельної ділянки площею 0,10 га цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Валя Кузьмин Глибоцького району Чернівецької області, що набуте нею на підставі договору купівлі - продажу від 26.10.1994 року за № 2431. Вказане право власності зареєстровано за відповідачкою в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 2119677273210, кадастровий номер земельної ділянки 7321080500:01:001:0985. На вказаній земельній ділянці сторонами збудовано житловий будинок, що є спільною сумісною власністю подружжя та який підлягає поділу між ними. Дана земельна ділянка, в силу вимог ст. 57 СК України, є особистою власністю [PERSON] . Однак, оскільки до позивача переходить право власності на частку в житловому будинку з належними до нього господарськими спорудами, то на підставі ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України до нього переходить право власності 1/2 ідеальну частину земельної ділянки. Так, відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу "superficies solo cedit" - збудоване на землі слідує за нею. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 19 листопада 2020 року по справі № 686/9580/16-ц, 27 листопада 2019 року в справі № 461/2328/16-ц (провадження № 61-42538св18), від 26 грудня 2019 року в справі № З 64/515/19 ( провадження № 61 -19224св 19) та інших. Крім того, су вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача половини вартості будівельних робіт з реконструкції та переобладнання під магазин промислових товарів квартири [ADDRESS] в сумі 265 702,32 гривень також слід задовольнити. Так, встановлено, що відповідач [PERSON] на підставі договору дарування від 19.04.2005 року набула право власності на квартиру [ADDRESS] . Вказане майно в силу вимог ст. 57 СК України є її особистою власністю. Крім того, встановлено, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 12.02.2008 року відповідачу [PERSON] надано дозвіл на реконструкцію та переобладнання вказаної квартири під магазин промислових товарів власної квартири [ADDRESS] з відновленням історичного входу за рахунок внутрішнього простору. Відповідачкою розроблено робочий проект реконструкції. Отримано технічний висновок, який мстить пояснювальну записку. Згідно висновку інженерно технічної експертизи № 281, складеного з 30.11.2023 року по 29.11.2024 року кошторисна вартість будівельних робіт з реконструкції з переобладнанням під магазин «промислових товарів» власної квартири [ADDRESS] з відновленням історичного входу за рахунок внутрішнього простору по [ADDRESS] , будівельних матеріалів, виробів та комплектів використаних в ході їх проведення становить 531 404,64 гривень. Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилась у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, не власник, має право на частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належними та допустимими доказами відповідачем не спростовано, що поліпшення квартири вчинені не за рахунок коштів подружжя, внесок чоловіка у будівельно-ремонтні роботи та перебудову спірного приміщення у розумінні ч.1 ст.62 СК України є достатньо значним для можливості визнання за ним права на цих витрат. Тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки на користь позивача в сумі 265 702,32 гривень слід задовольнити. Крім того, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача половини вартості частки нежитлового приміщення загальною площею 35,20 кв.м, що займають частину житлового будинку літ А, становлять 21/100 ідеальної часки по [ADDRESS] вартістю 376 412,50 гривень також слід задовольнити. Встановлено, що 22.05.1996 року між відповідачкою та Фондом державного майна в м. Чернівці укладено договір купівлі продажу № 201, на підставі якого остання набула у власність майно магазину № [NUMBER] ДК « [INFO] », яке знаходиться по [ADDRESS] . 29.05.1996 року між відповідачкою та представником Фонду Державного майна України в м. Чернівці було укладено договір оренди приміщення, згідно якого [PERSON] отримала патент на право оренди приміщення загальною площею 39,1 м.кв., терміном на 10 років, яке знаходиться по [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 15.02.2000 року № 331/4 відповідачці надано дозвіл, як підприємцю, на добудову аптеки до власного магазину « [INFO] » по [ADDRESS] за рахунок земель запасу міста та влаштування входу в підвал, який належав їй згідно договору оренди. 15.05.2003 року між Чернівецькою міською радою та відповідачкою укладено договір купівлі - продажу підвальних нежитлових приміщень загальною площею 35,20 кв.м, яке займає частину житлового будинку літ А та становить 21/100 ідеальної частки, що складається з приміщення ІІІ площею 20,30 кв.м, приміщення V площею 14,90 кв.м та знаходиться за адресою [ADDRESS] . Право власності на вказані приміщення належало територіальній громаді м. Чернівці на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.03.2003 року, виданого на підставі рішення Чернівецького міськвиконкому № 206/7 від 27.03.2003 року. В результаті укладення вищевказаних договорів відповідачка є власником 45/100 часток нерухомого майна по [ADDRESS] . Отже, встановлено, що нерухоме майно, а саме підвальні приміщення площею 35,20 м.кв, яке займає частину житлового будинку літ А та становить 21/100 ідеальної частки (що входить до 45/100 часток) по [ADDRESS] є спільною власністю подружжя, так як придбано в період перебування сторін у шлюбі. Згідно висновку інженерно технічної експертизи № 281, складеного з 30.11.2023 року по 29.11.2024 року ринкова вартість 21/100 ідеальної частки будинку [ADDRESS] , що складається з приміщення ІІІ площею 20,30 кв.м, приміщення V площею 14,90 кв.м, загальною площею 35,20 кв.м станом на час проведення експертизи становить 752 827,00 гривень. У спорі, в якому особа просить суд припинити її (а не відповідача) право власності на частку у праві спільної сумісної власності подружжя на майно та виплатити грошову компенсацію вартості цієї частки, немає необхідності в отриманні згоди відповідача на таке припинення права позивача, а також у внесенні відповідачем суми компенсації на депозитний рахунок суду. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)). Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Як вже зазначалося судом позивач просить суд стягнути з відповідачки половину вартості майна, придбаного ними за час перебування у шлюбі. Спірне майно, як встановлено судом на даний час є частинною у частці 45/100 у майні, що належить декільком співвласникам на праві спільної часткової власності. Експертом визначено вартість 21/100 ідеальної частки, що є спільною сумісною власністю подружжя. Тому на думку суду обраний позивачем спосіб захисту в даному випадку, а саме стягнення із відповідачки половину вартості вказаного майна, є ефективним та забезпечить поновлення порушеного права позивача. При цьому суд відхиляє доводи відповідачки, що вказане спірне майно є її особистою власністю, оскільки майно придбане в період її перебування у шлюбі з позивачем. Володіння майном на підставі договору оренди не породжує набуття права власності на майно. Також слід зауважити, що на момент укладення договору купівлі - продажу 16.05.2003 року спірного майна власником його була територіальна громада м. Чернівці. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд виходить із наступного. Звертаючись до суду із позовом про поділ майна подружжя, позивач також заявив вимогу про визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак такий спосіб захисту є неефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права(п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України). Так, належними, допустимими і достатніми доказами у даній справі встановлено, що спірне майно є спільною власністю подружжя, оскільки воно набутий за час перебування позивача та її відповідачки у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. У справах про поділ спільного сумісного майна подружжя суд у мотивувальній частині рішення встановлює обсяг спільно нажитого майна подружжя, вирішуючи питання щодо доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності. Відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та зазначення про це у резолютивній частині судового рішення не є необхідними. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вимога про поділ спільного сумісного майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (пункт 70)). Отже, позовні вимога про визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності не є ефективним способом захисту права позивача на такий поділ. З огляду на це, у задоволенні вимоги про визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя слід відмовити. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд виходить із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», як інвалід ІІ групи та особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, а тому підстав для стягнення з відповідачки судового збору немає. Докази про понесення позивачем інших витрат відсутні.

Outcome: partial