Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

Морозов Олександр В`ячеславович в інтересах Державного житлово-комунального підприємства НАН України (далі - ДЖКП) звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про виселення. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що 13.02.2020 між ДЖКП та [PERSON] укладений договір №72/02-20 про надання ліжко-місця в гуртожитку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та перебуває на балансі позивача. Після укладання договору разом з [PERSON] до кімнати № [NUMBER] у гуртожитку вселився [PERSON] . Відповідно до п. 6.1. договору від 13.02.2020 №72/02-20 він діє до 30.05.2020 з обов`язковим наступним виселенням [PERSON] . Проте відповідачі проживають у гуртожитку та відмовляються звільнити займану кімнату. Просив: зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди в користуванні кімнатою [ADDRESS] ; виселити відповідачів з кімнати [ADDRESS] . 23.05.2024 постановлено ухвалу про залишення позову без руху. 05.06.2024 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 11.11.2025 постановлено ухвалу про відмову в призначенні почеркознавчої експертизи. 05.11.2025 протокольною ухвалою відмовлено у зупинені провадження у справі. Відповідачі своїм правом на подачу відзиву не скористалися. Учасники справи в судове засідання не з`явились. Представник позивача Морозов О.В. просив розглянути справу без його участі. Відповідачі подали заяви про відкладення розгляду справи з огляду на наявність тяжкої хвороби у відповідача [PERSON] який перебуває на лікуванні КНП «Клінічний заклад з надання психіатричної допомоги «Психіатрія». Адвокат Лукацька Л.Г. в судове засідання не з`явилась, причини неявки не повідомила. Суд залишає без задоволення клопотання відповідачів про відкладення розгляду справи та вважає, що останні зловживають своїми процесуальними правами та неналежними чином виконують процесуальні обов`язки. Суд вважає, що неявка відповідачки [PERSON] до суду має місце без поважних причин, адвокат Лукацька Л.Г., яка представляє її інтереси до суду також не з`явиласьбез поважних причин. Відповідач [PERSON] , був присутній в судовому засіданні лише 11.11.2024, а потім подавав клопотання про відкладення розгляду справи через проходження лікування у різних медичних установах. При цьому за його заявою було припинено надання йому безоплатної вторинної допомоги, що підтверджується наказом Північного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги від 18.02.2025 №П-БВПД/108/108/-07-4/22. Суд вважає, що за наведених обставин є можливим розгляд справи без участі сторін за наявними у справі доказами. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. ДЖКП є балансоутримувачем гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , згідно з розпорядженням Президії НАН України від 02.03.200 №291. 13.02.2020 між ДЖКП та [PERSON] укладений договір №72/02-20 про надання ліжко-місця в гуртожитку. Відповідно до п.1.1. цього договору позивач надав [PERSON] три ліжко-місця у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . У п. 6.1 договору від 13.02.2020 №72/02-20 сторони погодили, що договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 30.05.2020 з обов`язковим наступним виселенням. Відповідачами не оспорювалась та не спростована та обставина, що вони дійсно проживають у спірному житловому приміщенні гуртожитку. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно із ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до ст.764 ЦК України якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі №263/11275/18, зазначено, що якщо наймач продовжує користуватися річчю після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 ЦК України). Сутність поновлення договору найму полягає в тому, що договір найму автоматично поновлюється на той же самий строк за умови, що: (а) наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму; (б) відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця. При поновленні договору відбувається продовження договірних зв`язків після закінчення строку договору найму, коли наймач продовжує користуватися майном і відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця. Цей договір поновлюється на той же строк та з умовами, що були передбачені у договорі. Судом встановлено, що між позивачем та [PERSON] був укладений строковий договір найму трьох ліжко-місць у кімнаті [ADDRESS] . Договір діяв до 30.05.2020 з обов`язковим наступним виселенням. Суд вважає, що спірна кімната [ADDRESS] є єдиним житлом відповідачів, яке відповідач [PERSON] отримала у користування для проживання. Докази, які б спростовували зазначений висновок, матеріали справи не містять. Оцінюючи зміст договору та характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами, суд вважає, що правовідносини, які виникають між мешканцем гуртожитку і його власником (володільцем), є договірними і належать до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (надання комунальних послуг). Суд зауважує, що укладений між сторонами договір діяв до 30.05.2020. Позивач не надав жодних доказів, що після спливу цього строку ним вчинялись дії та пред`являлись вимоги виселитись зі спірного помешкання, що свідчить про те, що позивач погодився з подальшим проживанням відповідачів у спірному житлі. З позовом до суду про виселення зі спірного житлового приміщення позивач звернувся лише в квітні 2024 року, тобто майже через чотири роки після закінчення строку найму, обумовленого в договорі. Отже, за приписами ст. 764 ЦК України за відсутності заперечень позивача договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною законною метою. Враховуючи подальше проживання відповідачів у спірній кімнаті, відсутність доказів наявності у них іншого житла в м. Києві, відсутність належного обґрунтування та підтвердження того, що виселення відповідачів є необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним із переслідуваною позивачем метою, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача про виселення відповідачів з гуртожитку. Також суд бере до уваги ту обставину, що позивач не надав доказів того, що проживання відповідачів у гуртожитку якимось чином порушує права інших мешканців, що відповідачі несвоєчасно сплачують за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором, що вони не підтримують чистоту і порядок, не дотримуються вимог пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил або використають жилу площу в гуртожитку не за призначенням тощо. Суд вважає, що за встановлених обставин виселення відповідачів буде втручанням у право особи на повагу до її житла та не сприятиме досягненню справедливого балансу між інтересами позивача як балансоутримувача гуртожитку та відповідачів, які в ньому проживають. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідачів не відшкодовуються, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Outcome: dismissed