Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами у загальному розмірі 56656,0 грн., а саме: за Договором № 555146857879 від 06.05.2021 року, що становить 8966,0 грн. та складається з: 3500,0 грн. заборгованості за тілом кредиту, 5466,0 грн. заборгованості за нарахованими процентами; та за Договором № 3483457від 11.01.2021 року, що становить 47690,0 грн. та складається з: 15000,0 грн. заборгованості за тілом кредиту, 32690,0 грн. заборгованості за нарахованими процентами. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 06.05.2021 року між ТзОВ «Київська Торгово-Інвестиційна Компанія» та [PERSON] був укладений Договір № 555146857879. Також 11.01.2021 року між ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] був укладений Договір № 3483457. В подальшому, на підставі укладених договорів факторингу, ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» набуло право вимоги до [PERSON] за вищевказаними кредитними договорами. Відповідачка взяті на себе зобов`язання за кредитними договорами не виконувала, у зв`язку з чим допустила заборгованість по вищевказаних договорах в загальному розмірі 56656,0 грн., яку представник позивача просить стягнути на користь товариства. Також просить стягнути з відповідачки понесені судові витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу. 16.12.2025 року ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області позовну заяву було залишено без руху та надано термін для усунення недоліків. 22.12.2025 року від представника позивача на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків. Також представник позивача подав клопотання про витребування доказів, а саме просив витребувати у АТ КБ «ПриватБанк» інформацію, що містить банківську таємницю, в т.ч. інформацію чи видавалась [PERSON] банківська картка № [NUMBER] , інформацію про ідентифікаційні дані власника даної картки, чи відбулось зарахування кредитних коштів в сумі 3500,0 грн. та 15000,0 грн. на вказану картку, інформацію щодо номеру телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій за вказаною платіжною карткою та чи знаходиться номер телефону [NUMBER] в анкетних даних [PERSON] . Відповідно до частин 2-6 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет та ціну позову дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження. Обставини справи, що згідно частини третьої статті 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 23.12.2025 року вирішено прийняти до розгляду позовну заяву, відкрити провадження у справі та справу розглянути в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Крім цього, даною ухвалою було встановлено відповідачці п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання нею відзиву на позовну заяву та п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання ним заперечення, а позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. Також вказаною ухвалою суду було частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» належним чином посвідчені документи, які містять інформацію про видачу та належність [PERSON] платіжної картки № [NUMBER] та рух коштів по ній за період з 06.05.2021 року по 16.05.2021 року з відображенням часу зарахування коштів на суму 3500,0 грн. та за період з 11.01.2021 року по 21.01.2021 року з відображенням часу зарахування коштів на суму 15000,0 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Згідно ч.1 ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. У відповідності до ч.ч. 1, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. 20.01.2026 року АТ КБ «ПриватБанк» на виконання вимог ухвали суду направив на адресу суду витребувану інформацію. Представник позивача ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» в судове засідання не з`явився, однак у позовній заяві просив позов задовольнити та розгляд справи провести без його участі. Не заперечив щодо заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась, відзиву на позовну заяву суду не надала, причин неявки суду не повідомила, хоча була належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справив порядку ст. 128 ЦПК України, в т.ч. шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. У відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими главою 11 Заочний розгляд справи. Тому, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 280 ЦПК України, та того, що відповідачка про причини неявки не повідомила, відзиву на позовну заяву суду не надала, а позивачем подано достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. Судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов кредитного договору шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитор/ зобов`язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 11.01.2021 року між ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачкою [PERSON] був укладений Договір № 3483457 про надання споживчого кредиту в електронній формі (а.с. 21-24). Відповідно до його умов ТзОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» надало відповідачці кредит у розмірі 15000,00 грн. строком на 30 днів, зі сплатою процентів в розмірі 1,90% в день (п.п. 1.3-1.5 договору). У випадку невиконання та/або неналежного виконання споживачем зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, споживач зобов`язаний сплатити товариству штраф: у розмірі 720,0 грн. на 4 день такого невиконання та/або неналежного виконання; у розмірі 165,0 грн., починаючи з 5 дня, за кожний день невиконання та/або неналежного виконання (п. 7.4 договору). Укладення цього договору здійснювалось сторонами за допомогою ІКС Товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через Веб-сайт або Мобільний додаток. Електронна ідентифікація споживача здійснюється при вході споживача в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в т.ч. шляхом перевірки товариством правильності введення коду, направленого товариством на номер мобільного телефону споживача, вказаний споживачем при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету. При цьому, споживач самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до Веб-сайту/ІТС Товариства (п. 1.1 договору). Відповідачка розуміла, що підписує та укладає договір на вищевказаних умовах, підписуючи його одноразовим ідентифікатором «А622645». Також позичальник підтвердив, що всі додатки до цього договору, підписані сторонами, є невід`ємною частиною договору (п. 9.12 договору). До матеріалів позовної заяви позивачем також долучено додатки до договору, а саме Графік платежів та паспорт споживчого кредиту, які підписані відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (А622645), та правила надання коштів у позику (а.с. 24 зворот - 30 зворот). Відповідно до копії відповіді ТзОВ «Фінансова компанія «Контрактовий дім» від 10.11.2025 року, відповіді ТзОВ «Авентус Україна» від 11.11.2025 року та виписки по картковому рахунку № [NUMBER] , відкритому у АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] , сума позики в розмірі 15000,0 грн. 11.01.2021 року була перерахована відповідачці на її платіжну картку № [NUMBER] , у відповідності до умов п. 2.1. договору (а.с. 31-34 зворот, 150). Також 06.05.2021 року між ТзОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» та відповідачкою [PERSON] був укладений Договір позики № 555146857879 в електронній формі (а.с. 7-9). Відповідно до його умов ТзОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» надало відповідачці кредит у розмірі 3500,0 грн. строком на 30 календарних днів (п.п. 1.1. договору), зі сплатою процентів за фіксованою ставкою 400,0 % річних у межах строку надання позики, якщо споживач здійснить повне погашення заборгованості протягом 1 календарного дня, та зі сплатою процентів за фіксованою ставкою 950,0 % річних у межах періоду прострочення, але не більше 30 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, яка застосовується у разі якщо позичальник не виконав умови для застосування зниженої процентної ставки (п.п. 1.1.1 договору). Відповідно до п. 3.1 договору позичальник здійснює повернення позики та сплачує проценти згідно із загальними умовами та відповідно до графіку (Додаток № 1 до цього договору). Відповідно до п. 1.2. договору невід`ємною частиною цього договору позики є Загальні умови надання грошових коштів у позику ТзОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія». Відповідачка розуміла, що підписує та укладає договір на вищевказаних умовах, підписуючи його одноразовим ідентифікатором «4680», що також підтверджується довідкою про ідентифікацію (а.с. 17 зворот). До матеріалів позовної заяви позивачем також долучено додатки до договору, а саме Графік платежів та паспорт споживчого кредиту, які підписані відповідачкою за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором (4680), та Загальні умови надання грошових коштів у позику ТзОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» (а.с. 9 зворот - 17). Відповідно до копії квитанції № 1640183733 від 06.05.2021 року та виписки по картковому рахунку № [NUMBER] , відкритому у АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] , сума позики в розмірі 3500,0 грн. 06.05.2021 року була перерахована відповідачці на її платіжну картку № [NUMBER] , у відповідності до умов п. 2.1. договору (а.с. 18, 149-149 зворот). Так відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України). У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Статтями 5, 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Частиною 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому ЦК України, ГК України, а також іншими актами законодавства. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Оскільки у наявних в матеріалах справи копіях кредитних договорів з додатками до них зазначені всі істотні умови кредитних договорів, зокрема: сума кредиту, строк користування кредитом, процентна ставка за користування кредитом; вказані документи, підписані власноручним електронним підписом відповідачки (одноразовими ідентифікаторами - А622645 та 4680), суд вважає, що відсутні підстави вважати, що відповідачка не підписувала кредитні договори та не була проінформований про всі істотні умови кредитних договорів. Відповідно до норм ст.ст. 11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст.ст. 1054, 1055 ЦК України, ст. 13 Закону України «Про споживчий кредит»). Згідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому за змістом ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналогічні положення містить норма ст. 1 Закону України «Споживче кредитування». За змістом положень ст.ст. 512-514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно статті 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Нормами ст.ст. 1077-1079, 1082 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Положеннями ст. 18 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит здійснюється відповідно до цивільного законодавства з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит допускається фінансовій установі, яка відповідно до закону має право надавати кошти у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, та/або послуги з факторингу. 30.11.2021 року між ТзОВ «Авентус Україна» (первісний кредитор) та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (новий кредитор) було укладено Договір факторингу № 30112021 року (а.с. 43-45). З копії витягу Реєстру боржників від 30.11.2021 року до вищевказаного Договору факторингу вбачається, що ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» передано, зокрема, право вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором № 3483457 на сумарну заборгованість в сумі 47690,0 грн., яка складається з: 1500,0 грн. заборгованості за тілом кредиту, 32690,0 грн. заборгованості за відсотками (а.с. 46-47), що також відображено у розрахунку заборгованості, складеному первісним кредитором ТзОВ «Авентус Україна» (а.с. 35-41 зворот). Відповідно до п. 1.2 Договору факторингу перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі відповідно до реєстру боржників згідно Додатку № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. 30.11.2021 року ТзОВ «Авентус Україна» (первісний кредитор) та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (новий кредитор) було підписано акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 30112021 від 30.11.2021 року (а.с. 45 зворот). Таким чином судом встановлено, що ТзОВ «Авентус Україна» (первісний кредитор) відступило право вимоги за Договором № 3483457 про надання споживчого кредиту від 11.01.2021 року щодо боржника [PERSON] новому кредитору - ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». В подальшому 23.05.2024 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (новий кредитор) та ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (новий кредитор/позивач) було укладено Договір факторингу № 23/05/24 року та Додаткову угоду № 1 від 20.12.2024 року (а.с. 60-67). З копії витягу Реєстру боржників № 1 від 23.05.2024 року до вищевказаного Договору факторингу вбачається, що ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (позивач) передано, зокрема, право вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором № 3483457 від 04.04.2021 року на сумарну заборгованість в сумі 47690,0 грн., яка складається з: 1500,0 грн. заборгованості за тілом кредиту, 32690,0 грн. заборгованості за відсотками (а.с. 71-73). Відповідно до п. 5.2 Договору факторингу перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру заборгованостей, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. 23.05.2024 року ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (новий кредитор) та ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (позивач) було підписано акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 23/05/24 від 23.05.2024 року (а.с. 70). Також на виконання п. 6.2. договору факторингу ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (позивач) сплатило на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (новий кредитор) 2944375,35 грн. (копія платіжної інструкції № 422780413 від 24.05.2024 року, а.с. 69 зворот). Таким чином судом встановлено, що ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (новий кредитор) відступило право вимоги за Договором № 3483457 про надання споживчого кредиту від 11.01.2021 року щодо боржника [PERSON] новому кредитору - ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС». 18.12.2023 року між ТзОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» (первісний кредитор) та ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (новий кредитор/позивач) було укладено Договір факторингу № 18/12-2023 та Додатковий договір № 1 від 21.12.2023 року (а.с. 48-55 зворот). З копії Реєстру боржників від 22.12.2023 року до вищевказаного Договору факторингу вбачається, що ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» передано, зокрема, право вимоги до боржника [PERSON] за кредитним договором № 555146857879 від 06.05.2021 року на сумарну заборгованість в сумі 8966,0 грн., яка складається з: 3500,0 грн. заборгованості за тілом кредиту, 5466,0 грн. заборгованості за відсотками (а.с. 57 зворот - 59), що також відображено у розрахунку заборгованості, складеного первісним кредитором ТзОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» (а.с. 19-20). Відповідно до п. 6.1.4 Договору факторингу право вимоги переходить до фактора після оплати фінансування з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників в паперовому вигляді, який є підтвердженням передачі фактору права грошової вимоги до боржників, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно переданого права вимоги. 22.12.2023 року ТзОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» (первісний кредитор) та ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (новий кредитор/позивач) було підписано акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 18/12-2023 від 18.12.2023 року (а.с. 57). Також на виконання п. 7.1. договору факторингу ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (позивач) сплатило на користь ТзОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» (первісний кредитор) 1100000,0 грн. (копія платіжної інструкції № 793 від 27.12.2023 року, а.с. 56). Таким чином судом встановлено, що ТзОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» (первісний кредитор) відступило право вимоги за Договором позики 555146857879 від 06.05.2021 року щодо боржника [PERSON] новому кредитору - ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» (позивач). Як зазначає позивач у позовній заяві, відповідачка належним чином не виконувала своїх договірних зобов`язань за кредитними договорами та станом на 03.12.2025 року допустила заборгованість, а саме: за Договором № 3483457 про надання споживчого кредиту від 11.01.2021 року в загальній сумі 47690,0 грн., яка складається з: 15000,0 грн. заборгованості за тілом кредиту, 32690,0 грн. заборгованості за відсотками; за Договором позики 555146857879 від 06.05.2021 року в загальній сумі 8966,0 грн., яка складається з: 3500,0 грн. заборгованості за тілом кредиту, 5466,0 грн. заборгованості за відсотками (а.с. 42-42 зворот, 120-124). Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості [PERSON] за вказаним договором, відповідачкою по справі суду не представлено. Водночас суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Частиною першої статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18. Позивач, пред`являючи вимоги про погашення позики, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами. Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому законодавство визначає різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Частиною четвертої статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), постановах Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 754/16771/17 (провадження № 61-12636св21), від 01 вересня 2022 року у справі № 225/3427/15-ц (провадження № 61-18053св21) зазначено: «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18, вказала, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18.01.2022 року (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. В постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 352/1950/15-ц (провадження № 61-2973св22) зазначено, що договір, як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів. Згідно з ч. 1 ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20 (провадження № 61-19719св21) зроблено висновок, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення "contra proferentem". "Contra proferentem" (лат. "verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem") - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" ("no individually negotiated"), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін". Тобто contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов) договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність; contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань. Отже, при стягненні заявленої позивачем заборгованості за нарахованими процентами необхідно ґрунтуватися на чітко обумовлених між контрагентами кредитних договорів умовах, якими визначено ціну кредиту і строк кредитування, а не завуальованими умовами, які дозволяють кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму вартості кредиту. Такий механізм не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Як встановлено судом, строк кредитування за Договором № 3483457 про надання споживчого кредиту від 11.01.2021 року був погоджений сторонами та становив 30 днів, а саме до 10.02.2021 року (п. 1.4 Договору). Відповідно до п. 4.2.1 вищевказаного договору споживач, у випадку якщо заборгованість складає не менше 400,0 грн. (включно) може ініціювати продовження строку користування кредитом, відповідно до п. 4.2.2 Договору. Відповідно до п. 4.3.1 договору сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до п.п. 4.2.2-4.2.4 Договору. Тобто у даному випадку кожен день авто пролонгації є новою датою повернення кредиту. В свою чергу відповідно до п. 4.2.2. пропозиція (оферта) споживача щодо продовження строку кредитування кредитом вчиняється шляхом здійснення платежу на користь товариства у розмірі не менше суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, відповідь на яку товариство може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій споживачем. У постанові об`єднаної палати КГС ВС від 02.10.2020 № 911/19/19 зазначено, що суд має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується; у разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання та максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі. Відповідно до картки обліку договору (розрахунку заборгованості) за Договором № 3483457 про надання споживчого кредиту від 11.01.2021 року, складеного первісним кредитором ТзОВ «Авентус Україна», 10.02.2021 року (після 30 денного строку кредитування) позичальник ініціював пролонгацію кредитного договору шляхом здійснення платежу на користь товариства у розмірі 2565,0 грн. нарахованих та несплачених на дату платежу процентів. У зв`язку з цим строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів, а саме до 11.05.2021 року. В подальшому 11.05.2021 року позичальник вдруге ініціював пролонгацію кредитного договору шляхом здійснення платежу на користь товариства у розмірі 8550,0 грн. нарахованих та несплачених на дату платежу процентів. У зв`язку з цим строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів, а саме до 09.08.2021 року. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що термін повернення кредиту за Договором № 3483457 про надання споживчого кредиту від 11.01.2021 року, з урахуванням пролонгації, визначено до 09.08.2021 року, а тому правові підстави для стягнення заборгованості по процентах після спливу такого строку відсутні. За період з 12.05.2021 року по 09.08.2021 року сума заборгованості за нарахованими процентами становила 25650,0 грн. Водночас 26.11.2021 року відповідачкою було здійснено погашення процентів на суму 1510,0 грн. Отже сума нарахованих процентів, яка підлягає до стягнення з відповідачки за Договором № 3483457 про надання споживчого кредиту від 11.01.2021 року в межах строку кредитування, встановленого до 09.08.2021 року, становить 24140,0 грн. Також, як встановлено судом, строк кредитування за Договором позики № 555146857879 від 06.05.2021 року був погоджений сторонами та становив 30 днів, а саме до 04.06.2021 року (п. 1.1 Договору). Відповідно до розділу 9 Загальних умов надання грошових коштів у позику, які є невід`ємною частиною вищевказаного кредитного договору, при пролонгації строку, позичальник оформлює заявку на пролонгацію та сплачує додатковий процент, розмір якого визначається у заявці на пролонгацію. У випадку прийняття рішення про пролонгацію строку, новий графік та новий договір позики автоматично формується відповідно до умов повернення позики та підписується позичальником за допомогою електронного підпису. Для пролонгації позичальник повинен сплатити проценти, нараховані та несплачені позичальником, в термін, який вказаний в заявці, а також сплатити позикодавцю процент за пролонгацію строку, на який надається позика. ТзОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія» (первісний кредитор) за Договором позики № 555146857879 від 06.05.2021 року нараховано процентів за 60 днів на суму 5466,0 грн. за період з 06.05.2021 року по 04.07.2021 року, в той час, як строк, на який надавався кредит, становить 30 днів. Будь-яких належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження здійснення пролонгації строку кредитування, в т.ч. шляхом оформлення заявки на пролонгацію, сплатою позичальником процентів та додаткового проценту за пролонгацію, а також укладення нового графіку та нового договору позики, суду не надано. Крім цього з розрахунку заборгованості, складеного первісним кредитором ТзОВ «Київська торгово-інвестиційна компанія», вбачається, що за період з 06.05.2021 року по 04.07.2021 року відповідачкою не було сплачено жодних платежів, в т.ч. спрямованих на пролонгацію строку кредитування. Отже, за таких умов договору, які були погоджені сторонами, кредитор має право нараховувати відсотки за договором лише за 30 днів, починаючи з дня укладення договору. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що нараховані та несплачені проценти за Договором позики № 555146857879 від 06.05.2021 року, які підлягають до стягнення з відповідачки на користь позивача в межах строку кредитування (30 днів) за період з 06.05.2021 року по 04.06.2021 року, становлять 1150,80 грн. Згідно ст. 16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У постанові об`єднаної палати КГС ВС від 02.10.2020 № 911/19/19 зазначено, що суд має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується; у разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання та максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі. Тому з підстав, заявлених в позові, з позичальника підлягають стягненню проценти, які є звичайною платою за користування грошима, нараховані за період до прострочення боржника відповідно до умов договору та частини першої ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит). З огляду на викладене, з врахуванням того, що позивач не подав належних та допустимих доказів, які обґрунтовують його позовні вимоги в частині нарахування заборгованості по процентах та пролонгації строку кредитування, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог і стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості в загальному розмірі 43790,80 грн., а саме: за Договором № 3483457 про надання споживчого кредиту від 11.01.2021 року в розмірі 39140,0 грн., яка складається з: 15000,0 грн. заборгованості за тілом кредиту, 24140,0 грн. заборгованості за процентами за період з 11.01.2021 року по 09.08.2021 року; за Договором позики № 555146857879 від 06.05.2021 року в розмірі 4650,80 грн., яка складається з: 3500,0 грн. заборгованості за тілом кредиту, 1150,80 грн. заборгованості за процентами за період з 06.05.2021 року по 04.06.2021 року. В задоволенні решти вимог слід відмовити. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При такому вирішенні позову, з відповідачки слід стягнути на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 1872,27 грн. (платіжна інструкція кредитового переказу коштів № 0587870032 від 10.12.2025 року, а.с. 102). В ч. 1 ст. 137 ЦПК України зазначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Також відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Суд звертає увагу на постанову Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20), в якій вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». На підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 16000,0 грн. представником позивача було додано копії договору про надання правової допомоги № 02-07/2024 від 02.07.2024 року, укладеного між ТзОВ «ФАКТОРИНГ ПАРТНЕРС» та Адвокатським об`єднанням «ЛІГАС АССІСТАНС», прайс-листа, заявки на надання правничої допомоги № 484 від 03.11.2025 року, витягу з акту № 23 про надання юридичної допомоги від 28.11.2025 року, відповідно до яких загальна сума гонорару за надання правової допомоги складає 16000,0 грн. (а.с. 78-83). Вирішуючи питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що позивачем не надано платіжних документів, що свідчать про оплату гонорару адвокату в сумі 16000,0 грн. (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Однак Верховним Судом сформовано підхід, який є усталеним та відповідає критеріям ЄСПЛ, про те, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи (постанова Верховного Суду від 20.10.2021 року справа № 757/29103/20-ц). В свою чергу у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі N 904/4507/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). Суд зазначив, що Верховний Суд при зменшенні витрат на правову допомогу також враховує: чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 910/20852/20. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором, справа є малозначною в силу закону і не є складною. Суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25000,0 грн. є завищеними та становлять надмірний тягар для відповідача. Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, усталеної практики у даній категорії справи, критерію необхідності та значимості процесуальних дій у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. Зазначена сума, на переконання суду, є розумною та такою, що відображає реальність адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.

Outcome: partial