Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила встановити факт її проживання з [PERSON] , який помер [INFO] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 20.06.2009 року по 24.02.2012 року. Визнати за [PERSON] право власності на житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 241,3 кв.м. та земельної ділянки, кадастровий номер 8000000000:88:029:0031 за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] помер [PERSON] , з яким вони постійно проживали разом однією сім`єю з 20.06.2009 року по 24.02.2012 року в належному йому на праві приватної власності будинку. Проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловік та дружина, мали спільний побут, бюджет, турбувались один про одного, тобто у них склалися усталені відносини, притаманні подружжю. 24.02.2012 року позивач та [PERSON] зареєстрували шлюб, [INFO] у подружжя народився спільний син [PERSON] . У період їхнього спільного проживання однією сім`єю за спільні сумісні кошти вони побудували житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 241,3 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер 8000000000:88:029:0031. Таким чином, житловий будинок та земельна ділянка належали [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина до складу якої, в тому числі, увійшла 1/2 житлового будинку та земельної ділянки. Інша частина будинку та земельної ділянки належать позивачу як частка у спільній сумісній власності. Заповіт [PERSON] не складав. У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача В.В. із заявою про прийняття спадщини в інтересах себе та свого малолітнього сина [PERSON] . Також із заявою про прийняття спадщини звернулася донька померлого від першого шлюбу [PERSON] . Проте, постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача В,В. від 09.12.2024 року № 160/02-31 року, [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] на частку у спільному майні подружжя, у зв`язку із відсутністю державної реєстрації шлюбу на момент придбання майна та неможливістю встановити факт спільного проживання із [PERSON] . Ухвалою суду від 11 січня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 29.05.2025 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву, у якому вона проти задоволення позову заперечила. Відзив обґрунтовано тим, що спірне нерухоме майно було придбано за час перебування у шлюбі її батьками [PERSON] та [PERSON] , а відтак на вказані об`єкти нерухомого майна не може бути поширений режим спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Факт вінчання [PERSON] із [PERSON] на острові Балі 17.03.2008 року не є доказом спільного проживання, оскільки відповідно до ч.3 ст.21 Сімейного кодексу України релігійні обряди шлюбу не є підставою для виникнення у жінки і чоловіка прав та обов`язків подружжя. 11.06.2025 року третьою особою з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] було подано позов до [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович, про визнання права власності. Ухвалою суду від 12 червня 2025 року позов третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] було прийнято до провадження, об`єднано в одне провадження із позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності та призначено у справі підготовче судове засідання. 30.06.2025 року відповідачем [PERSON] за позовом третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] подано відзив на позовну заяву, у якому вона проти задоволення позову заперечила. Відзив обґрунтовано тим, що у грудні 2006 року [PERSON] дійсно було придбано житловий будинок площею 57,1 кв.м., який в подальшому було повністю знесено. Після розірвання шлюбу з [PERSON] у період проживання однією сім`єю із [PERSON] за спільні кошти було проведено будівництво нового житлового будинку. 23.11.2011 року [PERSON] було отримано Свідоцтво про право власності на вказаний будинок. Оскільки право власності на будинок площею 241,3 кв.м. як новий об`єкт набуто за спільні кошти за час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , на вказане нерухоме майно поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя. Крім того, станом на момент придбання будинку площею 57,1 кв.м. [PERSON] лише формально перебував у шлюбі із [PERSON] , оскільки подружжя на той час проживало окремо, спільного бюджету не вели. Починаючи із 2007 року у [PERSON] склалися відносини із [PERSON] та вони розпочали проживати разом. Житловий будинок, будівля або споруда не можуть бути відокремлені від земельної ділянки без їх пошкодження та знецінення та є складовою частиною земельної ділянки. Внаслідок переходу права власності на житловий будинок до [PERSON] відповідно до ст.120 ЗК України перейшло і право власності на земельну ділянку. Крім того, зазначає, що [PERSON] пропущено встановлений законом строк позовної давності. Такий строк розпочинає свій перебіг з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, в той час, коли позовна вимога про визнання права власності на нерухоме майно пред`явлена позивачем через 16 років після розірвання шлюбу. 26.08.2025 року третьою особою з самостійними вимогами на предмет спору подано відповідь на відзив на позовну заяву, у якій вона зазначила, що строк позовної давності нею не пропущено у зв`язку з тим, що перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли особа дізналася про порушення свого права. Під час шлюбу та після його розірвання поділ спільного майна вона та її колишній чоловік [PERSON] не здійснювали, а тому вказане майно залишилося у спільній сумісній власності подружжя. Про порушення свого права власності [PERSON] дізналася з моменту отримання у приватного нотаріуса довідки про зупинення нотаріальної дії в межах спадкової справи № 39/2023. У відзиві [PERSON] стверджує про знесення будинку у 2006 році, проте вказана інформація не могла бути їй відома. Твердження [PERSON] щодо того, що на момент придбання житлового будинку та земельної ділянки (05.12.2006 року) [PERSON] та [PERSON] перебували у формальному шлюбі, проживали окремо, спільний бюджет не вели, не відповідає дійсності. Ухвалою суду від 20 жовтня 2025 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на доводи наведені в позовній заяві, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за відсутністю представника . Представник третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без їхньої участі. Третя особа з самостійними вимогами на предмет спору у судовому засіданні її позов просила задовольнити. Пояснила, що житловий будинок та земельну ділянку було придбано нею та її колишнім чоловіком за рахунок кредитних коштів за час шлюбу, а відтак вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. Представник третьої особа з самостійними вимогами на предмет спору її позовні вимоги підтримала повному обсязі, посилаючись на доводи наведені в позовній заяві, просила їх задовольнити. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації при вирішенні спору покладався на розсуд суду, зазначила, що у разі задоволення позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору будуть порушені права малолітньої дитини [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що у січні 2007 року [PERSON] припинив спільне проживання зі своєю дружиною [PERSON] та повідомив, що розлучається із нею, у 2007 році [PERSON] представив [PERSON] як свою дружину, на той час [PERSON] спільно із [PERSON] вже не проживали, хоч перебували у зареєстрованому шлюбі. [PERSON] отримав кредит на будівництво у 2006 році, а розпочав його у 2007 році. [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, проводили будівництво житлового будинку, вкладали у будівництво спільні кошти, [PERSON] займалася підприємницькою діяльністю, від якої отримувала значний дохід. Погашення кредиту здійснювалося [PERSON] та [PERSON] . Підтвердив факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] . Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є сестрою померлого [PERSON] . Востаннє бачила колишню дружину [PERSON] [PERSON] у 2006 році. Восени 2007 року [PERSON] познайомив її із [PERSON] . У 2008 році [PERSON] запросив їх у м.Харків у квартиру, яка належала його матері, де вони проживали разом із [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] спільно зводили житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . У [PERSON] був великий бізнес у Харкові. [PERSON] вона із [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, Підтвердила факт спільного проживання позивачки [PERSON] з померлим. Надала для огляду суду фотографії зі спільним зображенням [PERSON] , [PERSON] , її та інших членів родини. Суд заслухавши пояснення позивачки, свідків, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, що видане 15.12.2023 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 12107. 09.12.2024 року [PERSON] звернулася із заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача В.В. про видачу свідоцтва про право на спадщину. Згідно з довідкою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача В.В. № 79/02-14 від 26.06.2024 року [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Станом на 26.06.2024 року існує три спадкоємці: син померлого [PERSON] , 2012 року народження, донька померлого [PERSON] , 2002 року народження, дружина померлого [PERSON] , 1980 року народженнч. Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача В.В. від 09.12.2024 року № 160/02-31 року, [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] на частку у спільному майні подружжя, у зв`язку із відсутністю державної реєстрації шлюбу на момент придбання майна та неможливістю встановити факт спільного проживання із [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про шлюб, виданого протестантською церквою острову Балі, 17.03.2008 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] 24.02.2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м.Києві було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 24.02.2012 року. [INFO] у подружжя народився спільний син [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 26.05.2012 року. Відповідно до договору позички квартири № 01/02/08 від 01.02.2008 року, укладеного між [PERSON] (матір`ю [PERSON] ) та [PERSON] , позичкодавець передала користувачу в безоплатне користування квартиру площею 76 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Показаннями свідка [PERSON] підтверджується факт спільного проживання у вказаній квартирі [PERSON] та [PERSON] та подальшого спільного проживання у м.Харкові у квартирі, яка неалежала на праві власності [PERSON] . Як вбачається зі звітів суб`єкта малого підприємництва- фізичної особи-платника податку за 4 квартал 2006 року, за 2007 рік , 4 квартал 2008 року, 4 квартал 2009 року, 4 квартал 2010 року, 4 квартал 2011 року, податкової декларації платника єдиного податку- фізичної особи-підприємця за 2012 рік, [PERSON] займалася підприємницькою діяльністю. Згідно із вказаними звітами, обсяг виручки від реалізації продукції [PERSON] за 4 квартал 2006 року складав 378972 грн., за 2007 рік - 399646 грн., 4 квартал 2008 року - 412 000 грн., 4 квартал 2009 року -359250 грн., 4 квартал 2010 року -294 000 грн., 4 квартал 2011 року - 331 180 грн.. Відповідно до податкової декларації платника єдиного податку- фізичної особи-підприємця за 2012 рік, розмір доходу за 2012 рік станови 580143 грн. Відповідно до видаткової накладної від 03.11.2009 року №351, [PERSON] придбавалися у ТОВ «TST» на підставі Договору № 02112009 від 02.11.2009 року металеві конструкції вартістю 13 500 грн. За змістом п.3.2 Договору № 02112009 від 02.11.2009 року вартість робіт із матеріалами становить 20100 грн. Відповідно до Акту надання послуг № 24112009 від 24.11.2009 року виконавцем ТОВ «TST» було надано Замовнику [PERSON] послуги щодо виготовлення та монтажу металевих конструкцій за адресою: [ADDRESS] , вартість яких становила 6600 грн. Згідно з видатковою накладною від 01.08.2000 року №256, [PERSON] придбавалися у ТОВ «TST» на підставі Договору № 30072010 від 30.07.2009 року будівельні матеріали для підлогових робіт вартістю 27500 грн. За змістом п.3.2 Договору № 30072010 від 30.07.2009 року вартість робіт із урахуванням вартості будівельних матеріалів становить 48 000 грн. Відповідно до Акту надання послуг № 30082010 від 30.08.2010 року виконавцем ТОВ «TST» було надано Замовнику [PERSON] послуги щодо влаштування підлоги на подвір`ї приватного будинку за адресою: [ADDRESS] , вартість яких складала 12500 грн. Факт оплати [PERSON] наданих послуг за Договорами підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 031109-1 та квитанцією до прибуткового касового ордеру № 241109-1, які є належними доказами проведення розрахунків у готівковій формі. Таким чином [PERSON] доведено факт наявності доходів у період будівництва житлового будинку та фінансової участі у вказаному будівництві. Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. За змістом положень ст. 1 СК України визначаються засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Згідно положень ч. 4 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Статтею 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. При цьому, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із подружжя, свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з по господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що подружжя вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 року за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну "член сім`ї" ) визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. За змістом статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. Згідно з ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу приписів ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом, встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу необхідно позивачці для реалізації своїх прав на спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON] . Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Матеріалами справи, в тому числі показаннями свідків, підтверджено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, починаючи з січня 2007 року та, відповідно, факт припинення спільного проживання [PERSON] та [PERSON] . Проте за змістом ст. 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. Таким чином, факт спільного проживання чоловіка і жінки як сім`ї без офіційної реєстрації шлюбу не може бути встановлений на той період, коли чоловік або жінка перебували у зареєстрованому шлюбі з іншими. Отже, винесення судом рішення про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, за умови, що обидва або один з них перебували в офіційному шлюбі з іншими особами, призведе до порушення принципу одношлюбності, передбаченого ст. 25 СК України. Аналіз ст. 25 та ст. 74 СК України вказує на те, що обов`язковою передумовою для застосування положення ст. 74 СК України є, серед іншого, підтвердження того, що особа не перебуває в жодному іншому шлюбі (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2022 р. у справі № 523/6717/15-ц). Аналізуючи вищевикладені обставини, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, покази свідків, які кожен окремо підтвердили факт проживання позивачки [PERSON] із [PERSON] як чоловіка і жінки, суд приходить до висновку про доведеність факту проживання позивача однією сім`єю із [PERSON] як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу у період з 20.06.2009 року по 24.02.2012 року, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу підлягають задоволенню в повному обсязі. Позовні вимоги в частині визнання права власності на житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0489 га, кадастровий номер 8000000000:88:029:0031 за адресою: [ADDRESS] також підлягають до задоволення з огляду на наступне. Житловий будинок площею 241,3 кв.м. за адресою [ADDRESS] належав на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 23.11.2011 року, виданим Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення № 1373-С/ЖБ від 21.11.2011. Як вбачається із Витягу про державну реєстрацію прав від 31.01.2012 року, право власності на житловий будинок зареєстровано Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації за [PERSON] 31.01.2012 року. Оскільки матеріалами справи доведено факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] у період 20.06.2009 року по 24.02.2012 року, право власності житловий будинок зареєстровано 31.01.2012 року, суд приходить до висновку, що вказане нерухоме майно набуто [PERSON] та [PERSON] за час спільного проживання за спільні кошти, а відтак позов в частині визнання права власності на житлового будинку підлягає до задоволення. Щодо позовних вимог у частині визнання права власності на земельної ділянки площею 0,0489 га, кадастровий номер 8000000000:88:029:0031 по [ADDRESS] , вони підлягають до задоволення з врахуванням наступного. 1/8 та 7/8 частин земельної ділянки було придбано [PERSON] на підставі Договорів купівлі-продажу, які було укладено 05.12.2006 року. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД№ 909376 від 10.09.2007 року, (Акт зареєстровано у Книзі записів державної реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01-7-01256) [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0,0489 га, кадастровий номер 8000000000:88:029:0031 за адресою: [ADDRESS] . Отже, право власності на земельну ділянку набуто [PERSON] за час перебування у шлюбі із [PERSON] , який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 07.06.2002 року. Однак, відповідно до показань свідків, з січня 2007 року подружжя спільно не проживало. За змістом ч.6 ст.57 Сімейного кодексу України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Крім того, земельну ділянку було придбано за рахунок кредитних коштів, що підтверджується договором іпотеки № 2065 від 05.12.2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М., в реєстрі за № 8098, доказів погашення якого [PERSON] не подано, а відтак суд приходить до висновку, що сплата заборгованості за кредитним договором здійснювалася [PERSON] . Також у порушення вимог ст.81 ч.1 ЦПК України [PERSON] не доведено, що кредитні кошти були використані в інтересах сім`ї, а відтак спірне нерухоме майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст.120 Земельного кодексу України у редакції, чинній станом на момент набуття права власності на житловий будинок, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Таким чином, навіть якщо погодитися із твердження третьої особи [PERSON] про те, що на вказане нерухоме майно поширювався правовий режим спільної сумісної власності подружжя, відповідно до ст.120 ЗК України до [PERSON] як власника житлового будинку загальною площею 241,3 кв.м. перейшло і право власності на земельну ділянку площею 0,0489 га, кадастровий номер 8000000000:88:029:0031 по [ADDRESS] . За таких обставин суд приходить до висновку про те, що [PERSON] належить право власності на вказаної земельної ділянки. Щодо позовних вимог в частині визнання житлового будинку та земельної ділянки об`єктом спільної сумісної власності подружжя суд зазначає наступне. ВП ВС у постанові ВП ВС від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зазначила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. З врахуванням наведеного позовні вимоги [PERSON] у цій частині до задоволення не підлягають. У задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович, про визнання права власності слід відмовити з огляду на наступне. Відповідно до Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 07.06.2002 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Житловий будинок площею 241,3 кв.м. за адресою [ADDRESS] належав на праві приватної власності [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності від 23.11.2011 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення № 1373-С/ЖБ від 21.11.2011. Як вбачається із Витягу про державну реєстрацію прав від 31.01.2012 року, право власності на житловий будинок зареєстровано Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації за [PERSON] 31.01.2012 року. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД№ 909376 від 10.09.2007 року, (Акт зареєстровано у Книзі записів державної реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01-7-01256) [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0,0489 га, кадастровий номер 8000000000:88:029:0031 за адресою: [ADDRESS] . На підставі Договору купівлі-продажу частини земельної ділянки від 05.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М., в реєстрі за № 8185, [PERSON] було придбано 1/8 земельної ділянки площею 0,0489 га, кадастровий номер 8000000000:88:029:0031 за адресою: [ADDRESS] . За змістом п. 4 Договору продаж вчинено за 98 238 грн., які представник Продавця повністю отримав від Покупця до підписання цього Договору. Відповідно до п. 14 Договору Цей Договір укладено за згодою дружини [PERSON] , викладеної у вигляді заяви-згоди на купівлю 1/8 земельної ділянки, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. Як вбачається із Договору купівлі-продажу частини земельної ділянки від 05.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М., в реєстрі за № 8183, [PERSON] було придбано 7/8 земельної ділянки площею 0,0489 га, кадастровий номер 8000000000:88:029:0031 за адресою: [ADDRESS] . За змістом п. 4 Договору продаж вчинено за 687 667 грн., які Продавець повністю отримав від Покупця до підписання цього Договору. Відповідно до п. 15 Договору Цей Договір укладено за згодою дружини [PERSON] , викладеної у вигляді заяви-згоди на купівлю 7/8 земельної ділянки, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. На підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 05.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М., в реєстрі за № 8181, [PERSON] було придбано житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами площею 57,10 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . За змістом п. 3.1 Договору продаж вчиняється за 207 700 грн., які отримані Продавцем від Покупця до підписання цього Договору. Відповідно до заяви від 05.12.2006 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М., в реєстрі за №к-10039 [PERSON] надала згоду своєму чоловікові [PERSON] на купівлю житлового будинку. Відповідно до п.1.1 договору іпотеки № 2065 від 05.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М., в реєстрі за № 8098, укладеного між Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] , іпотекодавцем було передано в іпотеку банку житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами площею 57,10 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0489 га, кадастровий номер 8000000000:88:029:0031 за адресою: [ADDRESS] . За змістом п.1.3 Договору іпотеки у відповідності до ст.18 Закону України «Про іпотеку» та у зв`язку з тим, що іпотекою забезпечується повернення кредиту, наданого іпотекодержателем для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, цей договір іпотеки укладається одночасно з укладенням договору купівлі-продажу предмету іпотеки. Відповідно до заяви від 05.12.2006 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М., в реєстрі за №к-10038, [PERSON] надала згоду своєму чоловікові [PERSON] на передачу в іпотеку житлового будинку та земельної ділянки. 19.06.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу від 19.09.2009 року серії [NUMBER] . Як вбачається зі змісту п.1.3 Договору іпотеки № 2065 від 05.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М., в реєстрі за № 8098, укладеного між Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] , житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами площею 57,10 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0489 га, кадастровий номер 8000000000:88:029:0031 за адресою: [ADDRESS] було придбано [PERSON] за рахунок кредитних коштів. Оскільки станом на той момент [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, [PERSON] надавала нотаріально посвідчену згоду на придбання нерухомого майна та передачу його в іпотеку у зв`язку з тим, що відповідно до ст.65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладанні кредитного договору одним із подружжя (ст. 1054 ЦК України) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, хоча банки зазвичай і вимагають підтвердження волі другого з подружжя щодо цього правочину. Однак кредитний договір не належить до договорів, які передбачені в ст. 65 СК України, в якій йдеться про правочини щодо спільного майна подружжя. Це пояснюється тим, що укладення кредитного договору не стосується спільного майна подружжя. Таким чином той з подружжя, хто укладає кредитний договір, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних, а не речових правовідносин. Правовий режим майна, отриманого одним з подружжя за зобов`язаннями, залежить від тієї мети, за досягнення якої діяла ця особа. Таке правило закріплено в ч. 3ст. 61 СК України: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо той з подружжя, який отримав майно за договором, діяв в спільних інтересах подружжя, то вважається, що отримане майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Оскільки до складу спільного майна подружжя входить спільність активу, тобто права власності на речі та майнові зобов`язальні права, але не спільність пасиву, тобто боргів, то при вирішенні питання про поділ боргів подружжя, необхідно розмежовувати поняття «особисті» та «спільні» борги дружини та чоловіка. Для спільних боргів характерне те, що вони виникають з єдиної правової підстави. До спільних боргів належать борги за укладеними обома з подружжя угодами, за якими вони прийняли на себе певні зобов`язання; за угодами, укладеними одним із подружжя за наявності презумпції згоди на це другого з них, якщо кошти, одержані за такими угодами, використано в інтересах сім`ї, зокрема борги дружини і чоловіка, пов`язані з їх спільним майном; за зобов`язаннями, що виникли внаслідок спільного заподіяння шкоди іншим особам; за зобов`язаннями подружжя з відшкодування шкоди, заподіяної їх неповнолітніми дітьми; борги, які виникли через безпідставне набуття або збереження обома з подружжя майна за рахунок іншої особи. Усі інші борги подружжя є особистими. Той з подружжя, хто не брав участі у договірному зобов`язанні, може набувати певних майнових обов`язків і визнаватися боржником у зобов`язанні. Так, він може нести майнову відповідальність за зобов`язанням, учасником якого був другий із подружжя. Це можливо лише за умов, коли судом встановлено що: договір був укладений другим із подружжя в інтересах сім`ї; те, що було одержано за договором, використано на її потреби. Як стверджує у позовній заяві третя особа, кредитний договір був укладений її чоловіком [PERSON] в інтересах сім`ї, те, що було одержано за договором, використано на потреби сім`ї. Законодавство не визначає поняття "в інтересах сім`ї". Однак якщо подружжя проживає в придбаному у кредит будинку, то вважатиметься, що майно використане в інтересах сім`ї. Однак, як пояснила у судовому засіданні [PERSON] , вона разом із [PERSON] у придбаному за рахунок кредитних коштів будинку не проживали, оскільки він перебував у занедбаному стані, а відтак не вважається, що майно використане в інтересах сім`ї. Отже, у порушення вимог ст.81 ч.1 ЦПК України, третьою особою не доведено, що кредитні кошти були використані в інтересах сім`ї. Крім того, доказів того, що погашення отриманого [PERSON] кредиту на придбання нерухомого майна здійснювалося за рахунок коштів [PERSON] останньою не подано, як і не подано доказів щодо того, що її дохід у вказаний період дозволяв здійснювати оплату кредиту. Також третьою особою не подано доказів того, на який період видавався кредит та коли було здійснено його повне погашення, в той час, коли іпотечні кредити завжди є довгостроковими, тобто укладаються на строк від 10 до 20 років, виходячи із високої вартості нерухомого майна, що придбавається за рахунок кредитних коштів. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4ст. 65 СК України). Таким чином, якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою власністю подружжя. Відповідно до правових висновків, висловлених Верховним Судом України в справах № 6-79цс13, №6-2641цс15, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Разом з тим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Відповідно до викладеного Верховним Судом в постанові від 13.02.2020 року у справі № 320/3072/18 у разі, якщо спірне майно придбане в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та за їх згодою за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї для придбання житла, кредитний договір в інтересах сім`ї породжує цивільні права та обов`язки для обох із подружжя. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Тобто, у подружжя, крім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Разом з тим, це не змінює статус спільності набутого під час шлюбу майна за запозичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї саме на придбання цього майна. Велика палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 року у справі № 638/18231/15-ц зазначила, що відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає правильним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для солідарного стягнення заборгованості за договором позики. Відповідно до викладеного в постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі справа № 211/134/17-ц для правильного вирішення таких спорів необхідно встановити за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились одним з подружжя його особисті кошти в рахунок погашення кредитного зобов`язання, чи не зміниться розмір часток сторін у спільному сумісному майні внаслідок врахування внесених у рахунок виконання спільного боргу іншим із подружжя особистих коштів. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16. Кредит на придбання нерухомого майна отримано [PERSON] 05.12.2006 року. Відповідно до п. 1.2 Договору іпотеки № 2065 від 05.12.2006 року, вартість земельної ділянки та житлового будинку, які придбавалися за рахунок кредитних коштів, як виступали предметом іпотеки станом на 05.12.2006 року становила 993 605,75 грн. Вирішуючи питання про поділ майна подружжя, придбаного у кредит, суди повинні відходити від засад рівності часток, адже для поділу майна, придбаного за кредитних коштів рахунок недостатньо визначення джерел його придбання, необхідно враховувати і стан погашення кредиту. Якщо на дату поділу майна кредит повністю погашений, спільне сумісне майно подружжя підлягає поділу між чоловіком та дружиною за загальним правилом рівності часток. Якщо ж станом на дату поділу майна кредит погашений частково, необхідно вирішити питання щодо подальшого погашення кредиту. В разі поділу між подружжям квартири (будинку), кредит за яку виплачений частково, поділу підлягає лише та частина квартири, кредит за яку вже виплачений. Саме ця частина квартири і буде спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу. Решта кредиту підлягає подальшій виплаті. Тому, хто продовжуватиме сплачувати кредит, і належатиме право власності на решту квартири. Третьою особою [PERSON] не подано доказів того, що станом на момент розірвання шлюбу, що мало місце 19.06.2009 року, кредит, який було отримано 05.12.2006 року було повністю погашено, а відтак, що вона вправі претендувати на вказаного нерухомого майна. Виходячи із вартості майна, придбаного за рахунок кредитних коштів у розмірі 993 605,75 грн., беручи до уваги довгостроковість іпотечних кредитів, суд приходить до висновку, що станом на момент припинення спільного проживання та розірвання шлюбу була виплачена лише незначна сума кредитних коштів. [PERSON] після розірвання шлюбу із [PERSON] до суду із позовом про поділ заборгованості за кредитним договором чи зі зворотною вимогою у порядку регресу до [PERSON] не звертався, а відтак останньою не доведено, що у неї виникло право на перехід права власності на нерухомого майна, що придбавалося за рахунок кредитних коштів. При цьому суд враховує той факт, що Договір кредиту було укладено 05.12.2006 року, в той час, коли вже із січня 2007 року подружжя припинило спільне проживання. Матеріалами справи підтверджується, що придбаний 05.12.2006 року житловий будинок плошею 57,10 кв.м. було знесено, в подальшому [PERSON] та [PERSON] було зведено новий житловий будинок площею 241, 3 кв.м. Свідоцтво про право власності і на житловий будинок площею 241, 3 кв.м. як новий об`єкт нерухомого майна було видано 23.11.2011 року. Згідно з ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Ч.2 ст.331 ЦК України передбачено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Реєстрація права власності до набрання чинності вказаним законом, тобто до 1 січня 2013 року, здійснювалась шляхом внесення записів відповідними Бюро технічної інвентаризації. Як вбачається із Витягу про державну реєстрацію прав від 31.01.2012 року, право власності на житловий будинок зареєстровано Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації за [PERSON] 31.01.2012 року. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 19.06.2009 року. Колишнім подружжям було придбано житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами площею 57,10 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Станом на даний час площа житлового будинку складає 241,3 кв.м. За змістом ч.1 ст.62 Сімейного кодексу України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак матеріалами справи, показаннями свідків та поясненнями [PERSON] підтверджується той факт, що придбаний 05.12.2006 року житловий будинок площею 57,10 кв.м. за адресою: [ADDRESS] було знесено, а на його місці побудовано новий житловий будинок. Таким чином житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , площею 241,3 кв.м. було зведено на земельній ділянці та право власності на нього набуто 31.01.2012 року, тобто вже після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , а відтак вказане нерухоме майно не може вважатися об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Крім того, у судовому засіданні [PERSON] пояснила, що коштів у будівництво житлового будинку вона не вкладала, оскільки станом на той час шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Щодо позовних вимог в частині визнання права власності на земельної ділянки площею 0,0489 га, кадастровий номер 8000000000:88:029:0031 по [ADDRESS] суд зазначає наступне. Земельну ділянку площею 0,0489 га, кадастровий номер 8000000000:88:029:0031 по [ADDRESS] було придбано [PERSON] 05.12.2006 року на підставі Договорів купівлі-продажу за рахунок кредитних коштів. Як вбачається із п. 9, 10 Договорів купівлі-продажу частини земельної ділянки від 05.12.2006 року, відповідно до ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку виникає після одержання ним Державного акту на право власності на земельну ділянку. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД№ 909376 від 10.09.2007 року, право власності на земельну ділянку виникло 10.09.2007 року. Отже, вказане нерухоме майно було набуто за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Однак, відповідно до показань свідків, з січня 2007 року подружжя спільно не проживало. За змістом ч.6 ст.57 Сімейного кодексу України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Крім того, [PERSON] не доведено, що майно, придбане 05.12.2006 року за рахунок кредитних коштів, використано в інтересах сім`ї, оскільки матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] припинили спільне проживання з січня 2007 року. Також третьою особою не подано доказів того, що погашення кредиту здійснювалося, в тому числі за рахунок належних їй коштів. Крім того, 19.06.2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Доказів того, що станом на 19.06.2009 року кредиту було повністю сплачено, [PERSON] не подано. За таких обставин суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно не є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Щодо пропуску [PERSON] , на думку відповідача, встановленого законом строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі статтею 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ст.72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 19.06.2009 року. 24.02.2012 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , свідоцтво про право власності на житловий будинок як на новий об`єкт видано 23.11.2011, року, право власності на житловий будинок площею 241,3 кв.м. зареєстровано 30.01.2012 року. Як пояснила [PERSON] у судовому засіданні, їй було відомо про реєстрацію шлюбу у 2012 році між [PERSON] та [PERSON] , а відтак [PERSON] повинна була дізнатися про порушення свого права, починаючи з 2012 року, тому перебіг строку позовної давності за вимогою про поділ спільного майна подружжя розпочав свій перебіг не пізніше 2012 року, та сплив станом на 2015 рік. Таким чином, [PERSON] пропущено строк позовної давності. Клопотання про поновлення вказаного строку від третьої особи не надходило. Відповідачем [PERSON] у відзиві на позову заяву заявлено про застосування строку позовної давності. В силу приписів ч.2-5 ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. . Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення суду. За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Таку правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 25.01.2023 року у справі № 209/3103/21. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України). Схожий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18) , у якому зазначено, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш, ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності, у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Оскільки суд дійшов висновку щодо того, що позовні вимоги третьої особи є небгрунтованими, а відтак її право не є порушеним, у позові слід відмовити з підстав його необгрунтованості. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності задоволено частково, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 16 351,20 грн. (17 562,40 грн.-1211,20 грн.), сплата якого позивачем підтверджується платіжною інструкцією №МКК4-OPC6-E1X5-HEC7 від 19.12.2024 року. Проте, як вбачається зі змісту позовної заяви, ціна позову складає 2 832 899,5 грн. П.1.ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що ставка судового збору за позовною заявою майнового характеру, поданою фізичною особою, становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно із ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2025 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу з 01 січня 2025 року встановлено у розмірі 3028 грн. 1 % від суми 2 832 899,5 грн. складає 28 328,99 грн., однак вказана сума перевищує 5 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 15 140 грн. (3028 грн. х 5 = 15140 грн.), а відтак відповідно до ст.4 Закону України, позивачу належало сплатити 15 149 грн. судового збору за позовну вимогу майнового характеру. Крім того, позовна заява містить 2 вимоги немайнового характеру про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 2 статті 4 цього Закону, ставка судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру фізичною особою становить 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, за кожною позовною вимогою немайнового характеру позивачу належало б сплатити по 1211,20 грн., а разом 2422,40 грн. Таким чином, позивачу належало сплатити судовий збір за вимогами майнового та немайнового характеру у розмірі 17 562,40 грн. (15140 грн. + 2422,40 грн.), в той час, коли позивачем сплачено 19 050 грн. Пунктом першим частини першої ст. 7 Закону України «Про судовий збір», передбачено, що сплачена сума судового збору повертається заклопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Судовий збір у сумі 1 487,60 грн. (19 050 грн.- 16 351,20 грн.-1211,20 грн. ) , сплачений позивачем при подачі позову, є зайве сплаченим та може бути повернутий позивачеві у порядку, передбаченому п.1 ч.1 ст. ст. 7 Закону України «Про судовий збір» за його клопотанням, поданим до суду. На день ухвалення судового рішення по справі, клопотання про повернення зайве сплаченого судового збору від позивача не надходило, тому питання про повернення судового збору судом при ухваленні даного рішення не вирішується. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович, про визнання права власності, сплачений нею судовий збір відповідно до ст.141 ЦПК України відповідачем не відшкодовується. Таким чином суд покладає судові витрати щодо сплати судового збору на третю особу.

Outcome: partial