Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання права власності на земельну частку (пай), яка розташована на території села Горохолина Богородчанської територіальної громади Івано-Франківського району Івано-Франківської області, розміром 32,31 умовних кадастрових гектарів, відповідно до сертифіката серії ІФ №0101783, виданого [PERSON] 17 лютого 2000 року Богородчанською РДА та зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) за №21. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] померла його баба [PERSON] , 1905 року народження, яка була зареєстрована та проживала в с.Горохолина Івано-Франківського (раніше - Богородчанського) району Івано-Франківської області. Після смерті баби відкрилася спадщина на все її майно, в тому числі на земельну частку (пай),що знаходиться в селі Горохолина Богородчанської територіальної громади Івано-Франківського району Івано-Франківської області, розміром 32,31 умовних кадастрових гектарів, відповідно до сертифіката серії ІФ №0101783, виданого [PERSON] 17 лютого 2000 року Богородчанською РДА та зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) за №21. За життя баба 24.09.1996 року склала заповіт, яким все належне майно заповіла йому. Він звернувся до нотаріуса і 11.12.2018 року отримав свідоцтво на право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , однак отримати таке свідоцтво на земельну частку (пай) він не може через відсутність правовстановлюючого документу, що підтверджує право спадкодавця на спадкове майно. Зважаючи на те, що в інший спосіб, окрім звернення до суду, не може підтвердити своє право на спадщину, просить суд ухвалити відповідне рішення. Представник позивача в підготовче засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у поданій заяві вимоги позову визнав, розгляд справи просив проводити у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки представник відповідача вимоги позову визнав, та не заперечив проти визнання за позивачем права на пай, що належало його бабі, а підстав для відмови у прийнятті визнання представником відповідача позову немає, то суд вважає, що позов може бути задоволено. Судом встановлено, що [INFO] померла баба позивача [PERSON] , 1905 року народження, яка була зареєстрована та проживала в с. Горохолина Івано-Франківського (раніше - Богородчанського) району Івано-Франківської області. Відповідно до вимог ст. 525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) в день її смерті відкрилася спадщина на все належне їй за життя майно. [PERSON] 24.09.1996 року склала заповіт, посвідчений секретарем Горохолинської сільської ради Гедзик Н.П за №75, яким все належне майно заповіла онукові [PERSON] . Відповідно до довідки Горохолинської сільської ради №2047 від 08.11.2018 року [PERSON] після смерті баби [PERSON] вступив в управління спадковим майном, сплачував податки та інші платежі, обробляв земельну ділянку та доглядав за будинком. [PERSON] звернувся до нотаріуса і 11.12.2018 року отримав свідоцтво на право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до довідки Горохолинського старостинського округу №1 Богородчанської селищної ради №12/01-35 від 29.01.2026 року [PERSON] 17 лютого 2000 року отримала сертифікат на земельну частку (пай) серії ІФ №0101783, що зареєстрований у журналі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №21 в розмірі 32,31 умовних кадастрових гектарів. На даний час сертифікат загублений і тому отримати свідоцтво на право на спадщину на пай [PERSON] не може. Відповідно до пункту 17 Перехідних положень Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Як зазначено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Згідно з ч. 1, 2 ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Пунктом «а» частини третьої статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання права. При вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Відповідно до ч.1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність», сертифікат на земельну частку (пай) визначає розмір земельної частки у колективній власності члена КСП без виділення ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року № 7 Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року (ЦК), законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК Української РСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивач у справі є онуком померлої та спадкоємцем її майна за заповітом. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Так, постановою у справі № 523/3522/16-ц від 14 серпня 2019 року Верховний Суд роз`яснив, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не здійснив державну реєстрацію права. Отже, право на спадщину спадкоємця, який не здійснив держреєстрацію права, входить до складу спадщини після його смерті. Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права власності. Відповідно до абз.3 п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23.01.2013 року у справі №6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Враховуючи, що визнання права на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 5 ст.11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Оскільки позивач [PERSON] правомірно, в порядку спадкування за заповітом після смерті баби [PERSON] , яка померла [INFO] , набув право на земельну частку (пай), що знаходиться в селі Горохолина Івано-Франківського району Івано-Франківської області, розміром 32,31 умовних кадастрових гектарів, відповідно до сертифіката серії ІФ №0101783, виданого 17 лютого 2000 року Богородчанською РДА Ружило Марії Василівні, то вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. На підставі викладеного, ст. 11, 16, 182, 392 ЦК України, ст. 525, 529, 548, 549 ЦК УРСР,

Outcome: approved