Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до Чернівецького районного суду м. Чернівці з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Вимоги мотивує тим, що з відповідачем зареєстрували шлюб 31.01.2014, актовий запис № 51. Від шлюбних відносин мають неповнолітню дитину [PERSON] , 2016 року народження. Спільне життя з відповідачем не склалось, шлюбні відносини фактично припинилися на початку 2025 року. За даних обставин, подальше спільне проживання та збереження сім`ї позивач вважає неможливим та це суперечить їх інтересам та інтересам дитини. Ухвалою судді Чернівецького районного суду м. Чернівців від 22.10.2025 матеріали позовної заяви [PERSON] передано за підсудністю до Новозаводського районного суду міста Чернігова. Ухвалою судді від 15.12.2025 провадження у справі відкрито та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги підтримує, просить розірвати шлюб, укладений між ним та [PERSON] . Відповідно до ч. 5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є громадянкою України, що підтверджено копією її паспорта (а.с. 3-4). Відповідач [PERSON] є громадянином Республіки Білорусь, що підтверджено копією паспорта (а.с. 6-7). Між [PERSON] та [PERSON] 31.01.2014 укладений шлюб, який зареєстрований Відділом ЗАЦС Жлобинського райвиконкому Гомельської області, актовий запис № 51. Прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка « [PERSON] », дружини « [PERSON] » (а.с. 11). Переклад свідоцтва про укладення шлюбу з білоруської та російської мови на українську мову з апостилем наявний у матеріалах справи (а.с.12зв.-13). Сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). Переклад свідоцтва про народження з білоруської та російської мови на українську мову з апостилем наявний у матеріалах справи (а.с.16-17). Згідно п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 107 від 04.02.2023 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав», установлено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. Виходячи з наведеної норми, суд вважає копію свідоцтва про шлюб сторін та копію свідоцтва про народження дитини сторін належними та допустимими доказами. Відповідно до частин першої, другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Між Україною та Республікою Білорусь немає міжнародного договору у сфері правової допомоги у цивільних і сімейних справах. Так, згідно заяви Міністерства закордонних справ України щодо розриву дипломатичних відносин з російською федерацією, опублікованої 24 лютого 2022 року вбачається, що Україна заявила про розрив дипломатичних відносин без розриву консульських відносин внаслідок чого Конвенція про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року на сьогодні у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь не застосовуються. Крім того, 1 грудня 2022 року Верховною радою України було прийнято Закон «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року». Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон № 2709-IV) іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону № 2709-IV цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом. Відповідно до ст. 58 Закону України «Про Міжнародне приватне право України», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Визначаючи матеріальне право якої держави підлягає застосуванню національним судом під час вирішення спору про розірвання шлюбу з іноземним елементом, суди мають керуватися правилами статей 60, 63 Закону № 2709-IV. Згідно зі статтею 60 Закону № 2709-IV правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним. Визначаючи, чи у є подружжя спільний особистий закон, необхідно враховувати положення частини першої статті 16 Закону № 2709-IV, відповідно до якої особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Суд ураховує, що позивач є громадянкою України, а відповідач громадянин Республіки Білорусь, а тому відповідно до частини першої статті 16 згаданого Закону в сторін відсутній спільний особистий закон подружжя. Згідно ст. 63 Закону України «Про Міжнародне приватне право України» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, і якщо на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на території України, то розірвання шлюбу проводиться за законодавством України. Зважаючи на вищевикладене, а також той факт, що позивачка є громадянкою України, її місце проживання зареєстроване на території України, суд дійшов висновку, що до правовідносин сторін у даній справі має застосовуватися законодавство України. Принцип добровільності шлюбу закріплений у ст. 51 Конституції України, в силу якої шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Положенням частин 3 і 4 статті 56 СК України за кожним з подружжя визнано право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, як і примушення до їх припинення, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя передбачені ст. 112 СК України, де зазначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Згідно ст. 111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що дійсною причиною розірвання шлюбу є небажання позивача продовжувати сімейні відносини з відповідачем, а відповідача - зберегти сім`ю. Враховуючи фактичні взаємини подружжя, мотиви та причини розлучення, суд вважає, що збереження шлюбу між сторонами не можливе, оскільки втрачені почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги, тому підстав для примирення подружжя немає. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з подружжя, що має істотне значення, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. У відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного, ст.ст. 56, 105, 110-112 Сімейного Кодексу України, Закону України «Про Міжнародне приватне право України»,

Outcome: approved