Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

27 жовтня 2025 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (надалі - «Позивач») звернулося до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач») про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Сенс Банк» заборгованості за кредитним договором № 483582077 від 24.08.2021 року у розмірі 34 280,49 грн, яка складається з: 21 173,77 грн - заборгованість по тілу кредиту, 3,02 грн - заборгованість по відсотках, 13 103,70 грн - заборгованість по комісії, а також стягнення судового збору. Позовні вимоги мотивує тим, що 24.08.2021 року [PERSON] уклав з АТ «Альфа-Банк» угоду про надання споживчого кредиту № 483582077. Банк виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту, проте позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором, яка станом на 11.08.2025 року становить 34 280,49 грн, з яких: 21 173,77 грн - тіло кредиту, 3,02 грн - відсотки, 13 103,70 грн - комісія. В добровільному порядку Відповідач заборгованість не погасив. 12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року. Відповідачу направлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань, однак у наданий строк заборгованість відповідачем погашена не була. У зв`язку з цим Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом. Представник Позивача - адвокат Рудницький Юлій Ігорович у позові зазначив, що не заперечує проти винесення заочного рішення у справі та проведення судового засідання за відсутності представника позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, явку уповноваженого представника не забезпечив, про причини неявки суду не повідомив, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином. У строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, ані в ході судового провадження, правом на подання відзиву до суду не скористався. Письмових пояснень по суті спору до суду не подавав. Оскільки Відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») ухвалив про заочний розгляд справи. Проаналізувавши доводи представника Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Відповідно до положень статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно з частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно з ч. 1, 2 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано у пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка зробила пропозицію укласти договір (оферту), у разі беззастережного акцепту цієї пропозиції його адресатом автоматично стає стороною в договірному зобов`язанні. Акцептом визнається відповідь особи, якій адресована оферта, про її прийняття. Акцепт повинен бути повним і беззастережним. Мовчання за загальним правилом не є акцептом, якщо інше не випливає із закону, звичаю ділового обороту або з колишніх ділових відносин сторін. Мовчання можна вважати акцептом лише тоді, коли це прямо передбачено договором або законом. Згідно статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Законом України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення договорів в мережі, процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Так, електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Відповідно до частин 3, 4, 6, 11 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Судом встановлено, що 24.08.2021 року [PERSON] уклав з АТ «Альфа-Банк» угоду про надання споживчого кредиту № 483582077, за умовами якої банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник - повернути кредит, сплачувати проценти, комісію та інші передбачені договором платежі у строки та на умовах, визначених договором. З долучених до матеріалів справи письмових доказів (кредитного договору з додатками, меморіального ордера, виписки про рух коштів по рахунку, розрахунку заборгованості) суд дійшов висновку, що Позивач належним чином виконав свій обов`язок щодо надання Позичальнику кредиту, а Відповідач, користуючись кредитними коштами, належним чином зобов`язання щодо своєчасного та повного погашення заборгованості не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч.1 ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, з урахуванням досліджених доказів та встановлених обставин, у частині вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Розмір заборгованості за тілом кредиту Відповідачем не спростований, контррозрахунку чи доказів погашення не надано. Суд вважає таким, що підлягає стягненню, 21 173,77 грн - заборгованість за тілом кредиту. Стосовно позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом. Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Частиною першої статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Частинами 1-3 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. При цьому право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Як встановлено Судом, Позивачем доведено як факт укладання договору, так і отримання позичальником [PERSON] грошових коштів на погоджених ним умовах кредиту та невиконання останнім свого обов`язку зі своєчасного повернення кредитних коштів у повному обсязі. Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості сума заборгованості [PERSON] за відсотками за користування кредитом становить 3,02 грн. Доказів погашення Відповідачем вказаної суми відсотків чи її частини - в матеріалах справи відсутні, відповідного контррозрахунку Відповідач не надав. За таких обставин Суд приходить до висновку про те, що стягненню з Відповідача на користь Позивача підлягає сума відсотків за договором №483582077 від 24.08.2021 року у розмірі 3,02 грн. Щодо вимоги про стягнення заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором №483582077 від 24.08.2021 року, суд зазначає наступне. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч.5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності ЗУ «Про споживче кредитування» (10.06.2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування». Суд враховує, що за змістом наданих Позивачем матеріалів, комісія заявлена до стягнення як складова заборгованості за обслуговування кредитної заборгованості у сумі 13 103,70 грн, однак банк не обґрунтував належними та допустимими доказами, за які конкретні розрахунково-касові чи інформаційні послуги нарахована комісія, не наведено її детального переліку, не доведено розмежування платних та безоплатних послуг у розумінні статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», а також не доведено, що відповідна комісія не включає плату за послуги, які законом визначені як безоплатні (зокрема надання інформації про стан заборгованості не частіше одного разу на місяць). Враховуючи викладене, Ссд дійшов висновку про те, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку послуг з обслуговування кредитної заборгованості, їх погодження зі споживачем при укладенні кредитного договору. Отже, підстав для задоволення позову в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача комісії у розмірі 13 103,70 грн Суд не вбачає; позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги Позивача підлягають частковому задоволенню, зокрема, в частині наявності заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за процентами за кредитним договором №483582077 від 24.08.2021 року: 21 173,77 грн - тіло кредиту; 3,02 грн - відсотки за користування кредитом, а всього: 21 176,79 грн. В решті позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позову (21 176,79 грн із 34 280,49 грн), з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі

Outcome: partial