Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором № 100638037 від 08.02.2022 року, у розмірі 16150 грн та понесені судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 08.02.2022 року [PERSON] уклала із ТОВ «Мілоан» кредитний договір № 100638037, згідно умов якого, відповідачка отримала 10000 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договором. Підписанням кредитного договору відповідачка підтвердила, що вона ознайомилась з наявними схемами кредитування, отримала пакет цього кредитного договору разом з додатками в електронному вигляді в особистому кабінеті та ознайомилась з усіма умовами. Приймаючи умови кредитного договору, відповідачка також підтверджує, що умови договору їй зрозумілі та підтверджує, що договір адаптовано до її потреб та фінансового стану, а інформація надана їй кредитодавцем з дотримання вимог законодавства та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. ТОВ «Мілоан» умови кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши відповідачці кредит на потрібну їй суму. Відповідачка умови кредитного договору не виконала. В зв`язку з невиконанням відповідачкою умов кредитного договору, 16.07.2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладений договір факторингу № 16072024. Відповідно до умов договору відбулося відступлення прав вимоги і за кредитним договором № 100638037 від 08.02.2022 року. Станом на дату звернення позивача до суду та відповідно до реєстру боржників ТОВ «ФК «ЄАПБ», заборгованість відповідачки по кредитному договору перед позивачем не сплачена і складає 16150 грн, з яких: 10000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 4250 грн сума заборгованості за відсотками, 1900 грн сума заборгованості за комісією. У зв`язку з прийняттям прав грошової вимоги до боржника [PERSON] , позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Представник позивача в судове засідання не з`явився, але в позовній заяві просив справу розглянути у його відсутність та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи через електронний кабінет. 28.10.2025 року до електронного кабінету відповідачки доставлений документ (матеріали справи) в повному обсязі. 09.02.2026 року від відповідачки до суду надійшла заява, в якій вона просила проводити розгляд справи за її відсутності. Приймаючи до уваги заяви сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 08.02.2022 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № 100638037. Договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора. Підписанням цього договору відповідачка підтвердила, що вона ознайомилась з усіма умовами правил надання коштів у позику. Приймаючи умови кредитного договору, відповідачка підтвердила, що вона повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися цих правил. Підписанням цього договору відповідачка підтвердила, що вона ознайомилась за посиланням на сайті з повною інформацією щодо позикодавця та його послугами, що передбачені ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також погодилась, що до моменту підписання договору позики вивчила вказаний договір та правила надання грошових коштів у кредит, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладання вказаного договору. Відповідно до договору про споживчий кредит № 100638037 (індивідуальна частина) від 08.02.2022 року встановлені наступні умови кредитування: п. 1.2 Сума (загальний розмір) кредиту становить 10000,00 грн; п. 1.3 Кредит надається строком на 90 днів з 08.02.2022 року (дата надання кредиту); п. 1.3.1 Пільговий період складає 30 днів, що настає з дати видачі кредиту та завершується 10.03.2022 року; п. 1.3.2 Поточний період складає 60 днів, що настає з дня наступного за днем завершення пільгового періоду та закінчується 09.05.2022 року (дата остаточного погашення заборгованості); п.п. 1.5.1 Комісія за надання кредиту: 1900,00 грн, яка нараховується за ставкою 19,00 відсотків від суми кредиту одноразово; п.п. 1.5.2 Проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду 7500 грн, які нараховуються за ставкою 2,50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; п.п. 1.5.3 Проценти за користування кредитом протягом поточного періоду 30000 грн, які нараховуються за ставкою 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (а.с. 4-9). Додатком № 1 до Договору про надання фінансового кредиту № 100638037 від 08.02.2022 року є Графік платежів, який підписаний відповідачкою 08.02.2022 року електронним підписом одноразовим ідентифікатором (а.с. 9 зв.). На виконання переддоговірних обов`язків 08.02.2022 року позичальницю було ознайомлено з Паспортом споживчого кредиту продукту, інформація в якому зберігає чинність та є актуальною протягом двох днів з дня надання інформації (08.02.2022 року), який підписаний відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором (а.с. 10). На підтвердження отримання відповідачкою кредитних коштів, позивачем надане платіжне доручення № 39490742 від 08.02.2022 року, в якому зазначено отримувач: [PERSON] ; код [NUMBER] ; призначення платежу: кошти згідно договору 100638037; сума 10000,00 Українська гривня, номер рахунку [NUMBER] (а.с. 11). Вказане платіжне доручення не містись підпису посадової особи, що його видала та печатки. Позивачем в якості доказу користування відповідачкою кредитними коштами надана відомість про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 100638037 від 08.02.2022 року, в якій зазначені дані щодо надання кредиту у сумі 10000 грн, нарахування процентів (а.с. 17). Правовідносини, що виникли між сторонами у зв`язку з укладенням кредитних договорів регламентуються положеннями Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про електронну комерцію» та інших нормативно-правових актів у сфері регулювання ринків фінансових послуг. За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. В ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відповідно до ст. 8 вказаного Закону юридична сила електронного документу не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відносини, пов`язані з використанням удосконалених та кваліфікованих електронних підписів, регулюються Законом України «Про електронні довірчі послуги». Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний в порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документу з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документу. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частина перша стаття З Закону України «Про електронну комерцію»). Також, приписами ст. 12 цього Закону передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Наведене вище, у свою чергу, свідчить про належне укладення кредитних договорів, шляхом проставляння електронного цифрового підпису сторін. Аналогічна правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду. Так, у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, скасовуючи судові рішення про відмову у позові і ухвалюючи нове про стягнення боргу за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що матеріали справи містять достатньо доказів, з яких вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір в електронній формі, умови якого позивачем були виконані, однак відповідач у передбачений договором строк кредит не повернув. Такі ж висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України "Про електронну комерцію", містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі N 524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18). Аналізуючи положення вищевказаного законодавства, вбачається, що з урахуванням особливостей договору № 100638037 від 08.02.2022 року, його було укладено в електронному вигляді через інформаційно-телекомунікаційну систему позивача за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним Законом України «Про електронну комерцію». Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, належить зробити висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 року у справі № 127/33824/19. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно положень ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. На підставі ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З розрахунку заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 100638037 від 08.02.2022 року, вбачається, що заборгованість складає 16150 грн, в тому числі 10000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 4250 грн сума заборгованості за відсотками; 1900 грн сума заборгованості за комісією. Разом з тим вказаний розрахунок не містить дату складання, та підпис особи, яка його склала. (а.с. 17). 16.07.2024 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» (Фактор) та ТОВ «Мілоан» (Клієнт) укладено Договір факторингу № 16072024, відповідно до умов якого Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (комісія за надання кредиту і проценти за користування кредитом), неустойкою (штраф, пеня) та/або процентами за порушення зобов`язання за іншими платежами згідно кредитних договорів, за наявності, право на одержання яких належить Клієнту (а.с. 13-14). Згідно копії Акту прийому-передачі Реєстру Боржників від 16.07.2024 року за Договором факторингу № 16072024 від 16.07.2024 року та Витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 16072024 від 16.07.2024 року, до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право вимоги до [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , за кредитним договором № 100638037. Розмір заборгованості складає 16150 грн, в тому числі 10000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 4250 грн сума заборгованості за відсотками; 1900 грн сума заборгованості за комісією (а.с. 15, 16). Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до п. 1.1 Договору Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (комісія за надання кредиту і проценти за користування кредитом), неустойкою (штраф, пеня) та/або процентами за порушення зобов`язання за іншими платежами згідно кредитних договорів, за наявності, право на одержання яких належить Клієнту. Позивачем не надано доказів виконання зобов`язання передачі грошових коштів в розпорядження клієнта (ціни продажу), а тому суд вважає, що позивачем не доведено, що він є правонаступником за вказаними кредитним договором до відповідачки. Факторинг це фінансова послуга, яка полягає у відплатному (за винагороду) відступленні права грошової вимоги клієнтом на користь банку або іншої фінансової установи, яка має право надавати фінансову послугу факторингу. Плата за договором факторингу є обов`язковою і становить сутність цієї фінансової послуги, оскільки це оплатний правочин, де Фактор отримує винагороду за фінансування Клієнта під відступлення права вимоги (ст. 1077 ЦК України). Розмір і порядок оплати визначається договором, а відсутність плати може свідчити про недійсність договору факторингу. З наданої частини до позивної заяви договору факторингу № 16072024 від 16.07.2024 року (договір факторингу наданий не в повному обсязі) судом не може бути встановлено та перевірено строки та обставини плати за зазначеним договором факторингу, що не дає можливість перевірки судом належне виконання сторонами зобов`язань за визначеним договором факторингу та відповідно виконання сторонами договору всіх передбачених договором умов. Наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Водночас Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 р. у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, п. 106.5 зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, у тому числі факторингові операції, та боржник набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеною у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у ст. 6 Закону № 2664-III. Крім того, у постанові від 16 березня 2021 р. у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, п. 48)6 Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги. Аналізуючи зазначені норми слід дійти висновку, що за договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату та відповідно, мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги. Тобто, обов`язком позивача є надання доказів підтвердження виконання умов договору факторингу з оплати, відповідно до умов договору факторингу. Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17 зазначив, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Так, Верховний Суд у постановах від 20 лютого 2019 року у справі № 910/16109/14 та від 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/16 зробив висновок, що відсутність доказів на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором, є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження правонаступником у цій справі, з огляду на положення договору відступлення права вимоги. На необхідність перевірки доводів перерахування коштів на виконання умов договору про відступлення права вимоги також посилався Верховний Суд у постановах від 29 вересня 2021 року у справі № 2-879/11, (провадження№ 61-10005св21), від 03 листопада 2021 року у справі № 301/2368/14-ц (провадження № 61-11546св21) з огляду на умови такого договору, зокрема щодо набуття новим кредитором права вимоги до боржника після здійснення оплати за вказаним договором. Частиною 3 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи свої вимоги позивач надав суду копію договору надання споживчого кредиту №100638037 від 08.02.2022 року, розрахунок заборгованості, паспорт споживчого кредиту, при цьому, суд наголошує, що доказів отримання відповідачем кредитних коштів суду не надано. Не надано також і доказів, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості якими є документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно норм чинного законодавства або рішення суду, що вступило в законну силу. Платіжне доручення, долучене до позовної заяви, суд не приймає до уваги, оскільки воно не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», так як в ньому відсутні обов`язкові та притаманні документу вимоги (відсутній підпис особи, печатка). Розрахунок заборгованості, як доказ розміру заборгованості, суд не приймає до уваги, оскільки він не є первинним документом бухгалтерського обліку, що вміщує записи про здійснені операції, розрахунок суми заборгованості, а є тільки набором арифметичних дій, не підтверджений жодним належним та допустимим доказом у відповідності до ст.ст. 77-78 ЦПК України та не підписаний представником Товариства по справі. Разом з тим, нормами Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено основні вимоги щодо бухгалтерського обліку та бухгалтерського контролю, щодо змісту та форми первинних документів під час надання фінансових послуг фінансовими компаніями. Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) у постанові від 03.07.2019 року зауважила, що розрахунок кредитної заборгованості, не підтверджує умови кредитування та суму заборгованості за кредитом, оскільки зазначений доказ не є підтвердженням виконаних позивачем банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення банку. У постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18) зроблено правовий висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону України підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 25.05.2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21), від 26.05.2021 року у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168св21), від 13.10.2021 року у справі № 209/3046/20 (провадження № 61-9207св21), від 01.12.2021 року у справі № 752/14554/15-ц (провадження № 61-14046св21), від 01.06.2022 року у справі № 175/35/16-ц (провадження № 61-648св21, ЄДРСРУ № 104644740). Позивачем не надано доказів того, що на поточний рахунок відповідача були зараховані кошти згідно договорів позики. Жодних належних, допустимих та достовірних доказів, які б вказували на існування у відповідача перед первісними кредиторами заборгованості за договором про надання фінансового кредиту, матеріали справи не містять. Сам лише бездоказовий факт констатації наявності заборгованості не може слугувати підставою для задоволення позову. Перехід права вимоги та формалізація певного розміру заборгованості у договорі факторингу № 16072024 від 16.07.2024 року, не звільняє ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» від доказування наявності у [PERSON] заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 100638037 від 08.02.2022 року. Про те, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову йдеться у Постанові ВСУ від 27.05.2020 року у справі № 2-879/13. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах зазначає Суд. Окрім цього Суд зауважив, що сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Оскільки наявність та розмір заборгованості за договором про надання коштів на умовах договору про надання споживчого кредиту № 100638037 від 08.02.2022 року у розмірі 16150 грн не підтверджено, не надано доказів оплати за договором факторингу, на підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» про стягнення заборгованості, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed