Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

Зміст позовних вимог та їх обґрунтування. 03 вересня 2024 року до Заводського районного суду міста Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просить зобов`язати відповідача припинити втручання в особисте життя позивача шляхом демонтажу відеокамери, що його здійснює і знищити усю зібрану щодо цього відеоінформацію; стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати по справі, а саме: 1210,20 грн судового збору та 20 000 грн на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на таке. Позивачка проживає в одному будинку з відповідачкою та 13.06.2024 помітила, що на першому поверсі під стелею в кутку над дверима квартири відповідачки розташована відеокамера під таким кутом, що дозволяє їй вести відеоспостереження за усіма особами, що проходять повз цих дверей. Позивачка вважає очевидним, що відповідачка здійснює відеоспостереження не тільки за своєю квартирою, але і поза її межами, оскільки таке відеоспостереження захоплює значну частину простору місце загального користування. Камера фіксує всіх хто заходить у під`їзд та тих, хто піднімається на другий поверх, а саме всіх сусідів, учнів відповідачки та їх батьків, що порушує їх права. Оскільки в зону огляду камери потрапляє і позивачка, що її не влаштовує, тому вона подає цей позов. З метою досудового врегулювання спору позивачка зверталась до органів поліції, ними проведено бесіду з відповідачкою, проте камера і досі встановлена. Також позивачка зверталась в ТОВ «УК БРИЗ ПРО» і їй повідомили, що ніхто з мешканців будинку з питання надання дозволу на встановлення камери відеоспостереження не звертався. Вважає, що дії відповідачки порушують її немайнові права, оскільки це втручання в її особисте і сімейне життя. У відповіді на відзив позивачка зазначила, що відповідачка помилково визначає місце встановлення камери громадським місцем. Позивачка зазначає, що це місце є місцем загального користування відповідно до ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Щодо наявності дозволів сусідів, позивачка, посилаючись на ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», зазначає, що відповідачкою не надані докази скликання зборів співвласників та прийняття будь-яких рішень, а свідки які надали дозволи, а саме [PERSON] та [PERSON] не проживають у будинку. Також надає письмові пояснення батьків, діти яких відвідують уроки у позивачки. Вважає, що відповідачкою не спростовано протиправність її дій по встановленню камери відеофіксації та незаконному збиранню інформації. 12 квітня 2024 року надійшли додаткові письмові пояснення позивачки, в яких вона зазначає, що ніхто крім мешканців у під`їзд потрапити не може, у дверях відповідачки є глазок і видно хто підійшов до квартири, щоб захистити майно, у відповідачки завжди хтось є вдома і у під`їзді завжди хтось з мешканців вдома. Щодо дозволів, то зазначає, що ці дозволи підписали сусіди після звернення до суду, а [PERSON] став власником квартири через кілька місяців після встановлення відеокамери. Встановлення відеокамери перешкоджає її підприємницькій діяльності, оскільки батьки проти того, щоб їх дітей знімала камера. Після подання позову відповідачка змінила кут зйомки відеокамери таким чином, що начебто знімається тільки килимок, чим підтвердила що може керувати камерою. Незважаючи на це всеодно добре видно всіх. Позивачка кожного дня ходить повз квартиру відповідачки, також вони раз на тиждень прибирають у під`їзді та постають перед камерою у непривабливому вигляді. Камера під`єднана до інтернету і знімає онлайн, про що свідчить інструкція та відео з камери бачили сусіди [PERSON] та [PERSON] . Також просить взяти до уваги, що відповідачка разом з цими свідками чинять на неї психологічний тиск, що підтверджується заявою до поліції від 12.01.2025 та відповіддю від 12.03.2025. 10 вересня 2025 року надійшли додаткові пояснення позивачки, у яких вона заперечує щодо долучення відповідачем доказів 27.08.2025 та викладає заперечення після допиту свідків, відповідно яких позивачка вважає, що ненадання відповідачкою суду відеозаписів з камери відеоспостереження свідчить про можливість записування відео з різних ракурсів. Щодо надання згод, пояснення аналогічні попереднім додатковим поясненням. Позивач вважає, що мета встановлення камери є відеоспостереження не тільки стосовно осіб, які прийшли до відповідачки, а й інших осіб, які заходять у під`їзд, а саме об`єктом спостереження є позивачка, члени її сім`ї та особи, які приходять до неї та інші жителі будинку. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги, надали пояснення, аналогічні змісту позову та письмових заяву по суті. Додатково позивач пояснила, що її квартира розташована на другому поверсі, а квартира відповідачки на першому поверсі. До судового засідання 29.01.2026 позивач та представник позивача не прибули, представник позивача подав клопотання про розгляд справи без їх присутності. Позов підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Обґрунтування позиції відповідача. У відзиві на позовну заяву представник відповідачки зазначає, що позов не підлягає задоволенню, посилаючись на те, що встановлення камери відеоспостереження відбулось для забезпечення особистої безпеки на підставі договору № 16 від 12 червня 2024 року. Для укладення договору були отримані згоди сусідів з квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . Камера відеоспостереження встановлена у громадському місці і не відносить до місць загального користування. Крім цього представник зазначає, що необхідно визначити яким чином, як вказано у позовній заяві, відповідачка може здійснювати спостереження за квартирою позивачки, яка розташована на другому поверсі. В судовому засіданні відповідачка та її представник просили відмовити у позові, посилаючись на підстави, зазначені у відзиві. Відповідачка додатково пояснила, що встановила відеокамеру задля безпеки відповідачки та членів її сім`ї, оскільки був випадок побиття її чоловіка. Чоловік проходить службу в ЗСУ і їй потрібно убезпечити свою родину. Процесуальні дії у справі, заяви, клопотання. Ухвалою суду від 09 вересня 2024 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 09 жовтня 2024 року надійшла заява представника відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та заява про виклик свідків. Ухвалою суду від 14 жовтня 2024 без задоволення клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 08 серпня 2025 року надійшло клопотання представника відповідача про долучення доказів. Ухвалою суду від 08 серпня 2025 року відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача про долучення доказів. 28 серпня 2025 року надійшло клопотання представника відповідача про долучення доказів. Стислий виклад обставин, встановлених судом. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , де також зареєстрована і проживає. За вказаною адресою [PERSON] також здійснює господарську діяльність допоміжна діяльність у сфері освіти (Витяг №2414043400114 з реєстру платників єдиного податку). У цьому ж будинку, а у квартирі [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] , над входом у квартиру якої встановлена камера відеоспостереження. 11.07.2024 за № 20136/30 Миколаївським районним управлінням поліції ГУНП в Миколаївській області Анікієвій Л. надано відповідь на її заяву з проханням вжити заходів до сусідів з кв. [ADDRESS] . У відповіді зазначено, що з [PERSON] було проведено роз`яснювальну бесіду щодо експлуатації камер відеоспостереження та роз`яснено положення ст. 307 ЦК України та ст. 182 КК України. 31.07.2024 [PERSON] звернулась із заявою до ТОВ «УК «БРИЗ ПРО» з приводу встановлення камери відеоспостереження та доступу до відеозаписів. 08.08.2024 за вих. №211 ТОВ «УК «БРИЗ ПРО» надало відповідь [PERSON] , якою повідомило, що до ТОВ «УК «БРИЗ ПРО» ніхто з мешканців будинку з питанням надання дозволу на встановлення камери відеоспостереження не звертався. Також повідомили, що згідно ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», до компетенції управляючої компанії не входить вирішення спорів з даного питання. Джерела права, застосовані судом. У ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку - це приміщення загального користування (зокрема, сходові клітини, ліфти, вестибюлі, колясочні, горища, підвали, технічні поверхи), несучі, огороджувальні конструкції будинку, внутрішньобудинкові інженерні системи (водопостачання, водовідведення, опалення, газо- та електропостачання тощо), а також елементи зовнішнього благоустрою, якщо вони призначені для обслуговування саме цього будинку. Відповідно до ст.4 зазначеного Закону, власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками спільного майна такого будинку. Власники зобов`язані утримувати таке майно спільно, не маючи права на його виокремлення в натурі чи приватизацію. Згідно з ч.2 ст.10 цього ж Закону, співвласники зобов`язані не перешкоджати іншим співвласникам у користуванні спільним майном багатоквартирного будинку відповідно до його призначення. Крім того, ч.3 ст.382 ЦК України встановлює, що власники квартир у багатоквартирному будинку є співвласниками спільного майна будинку, яке не може бути поділене між ними, зокрема технічних приміщень, несучих конструкцій тощо. Право спільної власності здійснюється співвласниками за згодою всіх, відповідно до ст.369 ЦК України. Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Положеннями ст. 32 Конституції України встановлено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, серед іншого, зазначив, що «інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини». У підсумку, в аспекті конституційного подання Конституційний Суд України роз`яснив, що збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. У частині 2 статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Водночас, статтею 301 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на особисте життя. Фізична особа сама визначає своє особисте життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб. Фізична особа має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя. Обставини особистого життя фізичної особи можуть бути розголошені іншими особами лише за умови, що вони містять ознаки правопорушення, що підтверджено рішенням суду, а також за її згодою. Частиною 1 ст. 275 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. За загальним правом фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч.1 ст.302 ЦК України). Інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1 Закону України «Про інформацію»). Відповідно до частин першої, другої статті 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних, регулює Закон України «Про захист персональних даних». У статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Частиною 2 ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав людини та для проведення Всеукраїнського перепису населення. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом. Зазначені положення цивільного законодавства спрямовані на захист особистих немайнових прав особи, зокрема особистого, сімейного життя від втручання у нього сторонніх осіб. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відеоспостереження, приховане чи відкрите, визнається серйозним втручанням в приватне життя (рішення Європейського суду з прав людини у справі № 70838/13 Antovic and Mirkovic v. Montenegro від 28 листопада 2017 року, § 44). Хоча мета ст. 8 Конвенції переважно полягає у тому, щоб захистити осіб від свавільного втручання з боку органів державної влади, окрім цього первинно негативного зобов`язання, можуть існувати і позитивні зобов`язання, невід`ємні від дійсної поваги до приватного життя. Ці зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на гарантування поваги до приватного життя навіть у сфері стосунків між приватними особами (рішення Європейського суду з прав людини у справі № 6339/05 Evans v. The United Kingdom від 07 березня 2006 року, § 75). Відповідно до частини 1 статті 19 Цивільного кодексу України, особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства Оцінка аргументів, наведених учасниками справи. Особливістю цієї справи є те, що спостереження здійснюється у приміщенні загального користування, яке згідно з ст.5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» є спільною сумісною власністю співвласників, порядок їх використання визначається співвласниками. Як встановлено з матеріалів справи та не заперечувалось позивачем, відеокамера не знімає вхідні двері квартири позивача. Фізичне розташування приватного майна позивачки (на другому поверсі будинку, тоді як відеокамера на першому поверсі) виключає саму можливість фіксувати встановленою камерою інформацію про особисте та сімейне життя позивачки в розумінні тлумачення наданого Конституційним Судом України. Крім цього, із досліджених судом фотознімків та відеозапису, наданого відповідачкою, встановлено, що кут огляду відеокамери не дозволяє ідентифікувати особу, яка перебуває на сходовій клітині, тобто не перед квартирою відповідача. Ця камера, які фіксує частину сходової клітини, не може вказувати на персоналізацію відеоспостереження лише щодо певної особи. Покази свідків позивача, які є батьками її учнів та не надають дозволу на зйомку їх дітей, не підтверджують втручання в її приватне життя, оскільки сторонні особи, які відвідують приміщення багатоквартирного будинку, мають або погодитись із таким режимом використання власності, або не відвідувати будинок. При цьому, вони не правомочні вимагати припинення відеоспостереження на об`єкті, що не є їх власністю. Отже, належних доказів того, що камера, яка розташована в під`їзді будинку здійснювала відеофіксацію особистого життя позивачки, не надано. Суд погоджується з тим, що встановлення відеоспостереження в багатоквартирному будинку може передбачати узгодження між співвласниками, проте законодавство не забороняє захищати свою власність та забезпечувати особисту безпеку за допомогою власних технічних засобів. Суд враховує, що 10.07.2022 близько 11:00 [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , біля цього будинку були нанесені легкі тілесні ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я (вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2023 р. у справі № 487/2264/22, витяг з реєстру територіальної громади від 24.06.2025) і слід погодитись з тим, що встановлення відеокамер сприятиме стримуванню неправомірних дій. Отже, враховуючи кут огляду відеокамери (вхід до квартир на першому поверсі, частина сходової клітини, яка забезпечує прохід на перший та другий поверх), наявність ризику вчинення щодо відповідачки або членів її сім`ї неправомірних дій, встановлення відповідачкою камери відеоспостереження в даному випадку, жодним чином не доводить порушення прав позивачки на приватне життя. Тобто суд виходить із того, що мета встановлення камери відеоспостереження є легітимною та не спричиняє втручання у особисте життя позивачки, а тому її доводи про порушення права на приватність є недоведеними. Також в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази зберігання у відповідачки інформації, яка порушує право на приватне життя позивачки, чи її поширення. Саме посилання позивачки на фотографії, що відображають кути (поле) огляду камери відеоспостереження, не є безумовним твердженням зберігання у відповідачки станом на цей час інформації, яка порушує приватне життя позивачки, її поширення, оскільки доказування та, відповідно, рішення суду, не можуть ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12, 81 ЦПК України). Відповідно до частин 1, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пунктами 3, 4 частини 5 статті 12 ЦПК України визначено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Суд вважає, що позивачкою не надано жодних належних, допустимих, достатніх, достовірних доказів, що відповідачкою порушуються її права внаслідок встановлення камери відеоспостереження, в зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 травня 2018 року в справі № 576/910/15-ц (провадження № 61-21480св18), на які посилається позивач, не можуть бути використані у цій справі, оскільки вони сформульовані виходячи з інших обставин справи. А саме, у тій справі сторони є суміжними землекористувачами, а відеозйомка здійснювалась подвір`я відповідача та самого відповідача і членів її родини. Водночас у справі, яка розглядається, інші фактичні обставини справи. Так само висновки Верховного Суду у справі від 03 березня 2020 року № 279/2012/17 до даних правовідносин застосовані бути не можуть, так як у вказаній справі були встановлені інші обставини. Розподіл судових витрат. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому, витрати на професійну правничу допомогу віднесено до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed