Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області, третя особа, Перша Запорізька державна нотаріальна контора Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, обґрунтовуючи вимоги тим, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На час відкриття спадщини, тобто на « [INFO] - дата смерті [PERSON] , діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 року. Спадкоємцями за законом є: дружина померлого [PERSON] , син [PERSON] та дочка [PERSON] . Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 48/2024, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 12.07.2024 року №77641290. До складу спадкового майна входить житловий будинок [ADDRESS] , що належить спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу будинку (частини його), посвідченого Сухоівановською сільською Радою депутатів трудящих Виконавчого комітету Василівського району Запорізької області 02 квітня 1975 року, договір зареєстровано в Книзі для запису нотаріальних дій № 46. Позивачі [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину згідно із ст. 529 та ст. 549 ЦК УРСР 1963 ровку, так як фактично вступили в управління (володіння) майном. При зверненні до Першої запорізької державної нотаріальної контори для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок на підставі ст. 529 Цивільного кодексу УРСР 1963 року документи, позивачам було відмовлено у зв`язку з тим, що право власності на житловий будинок [ADDRESS] , не пройшло державної реєстрації у встановленому законом порядку, про що свідчить постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 17.07.2025 №3556/02-31 та №3557/02-31. Таким чином, виникла ситуація при якій позивачі не можуть оформити спадщину в позасудовому порядку шляхом отримання унотаріуса свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказаний житловий будинок, а також отримати від нотаріуса, як державного реєстратора, протягом п`яти робочих днів Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, оскільки позивачі не можуть підтвердити державну реєстрації документа, що посвідчує права власності спадкодавця на таке майно, що пов`язано з окупацією м. Василівка Запорізької області, на території якої органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Ухвалою судді від 24 жовтня 2025 року було відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 26 грудня 2025 закрито підготовче провадження по справі та справа призначена до судового розгляду. Позивачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, через канцелярію суду подали письмові заяву про розгляд справу у їх відсутності, без фіксації судового процесу за допомогою технічних засобів, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, шляхом направлення судових повісток за місцем її реєстрації. Будь-яких заяв, клопотань від неї на адресу не надходило. Представник відповідача Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Будь-яких заяв або клопотань суду не надав. Представник третьої особи Першої запорізької державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), який належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, до суду надіслав копію спадкової справи після померлого [PERSON] , інших заяв та клопотань не надходило. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. Згідно з ч. 1, 2 ст. 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Частиною першою статті 275 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права. Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак, з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. Зважаючи на те, що судом вжито всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи (за зареєстрованою адресою місця проживання), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору. Тому, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, суд висновує, що відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. У встановлений судом строк відзив на позовну заяву до суду відповідач не подав, жодних заяв чи клопотань не надіслав, у зв`язку з чим суд відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними в ній матеріалами. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судові засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши та проаналізувавши всі надані докази, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис № 5 та підтвердженням чого є Свідоцтво про смерть, видане повторно 21 червня 2024 року Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), серія [NUMBER] . Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб вих.. №614/02 від 21.06.2024, наданою Виконавчим комітетом Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області, за даними реєстру територіальної громади Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області гр. [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 12.12.1974 року по день смерті [INFO] . На день його смерті за вищевказаною адресою були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 27.09.1988 року по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , з 21.11.1981 року по 06.07.2011 року. На теперішній час малолітні або неповнолітні діти за вищевказаною адресою не зареєстровані. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 00049553754 від 19.02.2025 року [PERSON] є чоловіком [PERSON] , актовий запис №14 від 11 серпня 1973 року складений Виконавчим комітетом Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області. Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 30 жовтня 1998 року, виданого Степногірською селищною Радою Василівського району Запорізької області, [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». [PERSON] , який помер [INFO] , є батьком позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , виданого Сухоіванівським с/ЗАГС Василівського району Запорізької області 03 квітня 1975 року, серія [NUMBER] , складено відповідний актовий запис №6. Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 48/2024 після померлого [INFO] [PERSON] , що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 12.07.2024 року №77641290. До складу спадкового майна за законом входить: житловий будинок [ADDRESS] , що належить спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу будинку (частини його), посвідченого Сухоіванівською сільською Радою депутатів трудящих Виконавчого комітету Василівського району Запорізької області 02 квітня 1975 року, договір зареєстровано в Книзі для запису нотаріальних дій № 46. Спадкоємцями за законом є: дружина померлого [PERSON] , [INFO] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; син [PERSON] , [INFO] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; дочка [PERSON] , [INFO] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На дату смерті [INFO] [PERSON] , діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року, який було введено в дію 01 січня 1964 року, що втратив чинність з 01 січня 2004 року на підставі Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року N 435-ІV. У статті 5 Цивільного кодексу України визначені загальні правила дії актів цивільного законодавства в часі, за якою акти цивільного законодавства регулюють цивільні відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Певні особливості передбачені розділом «Прикінцеві та перехідні положення». Відповідно до п. 4 вказаного розділу щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, положення ЦК застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пункт 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК 2003 року встановлює, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цього Кодексу. [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом, які разом проживали та були зареєстрована із спадкодавцем у житловому будинку [ADDRESS] , які прийняли спадщину згідно з п.1., п.2 ч.І ст.549 ЦК УРСР 1963 року, так як фактично вступили в управління (володіння) майном після померлого [INFO] [PERSON] . До дій, що свідчать про прийняття спадщини згідно з п.1 ч.І ст.549 ЦК УРСР визнаються дії, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном та подав заяву про прийняття спадщини. Піклування та утримання [PERSON] та [PERSON] цього спадкового майна означає прийняття ними спадщини в цілому, про що зазначено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24 червня 1983 р. «Про практику розгляду судами України справ про спадкування». Про це також зазначено в п.1 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» Пленуму Верховного Суду України, а саме: «У разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року». Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року та пункту 5 прикінцевих та перехідних положень до Цивільного кодексу України 2003 року дії, що свідчать про прийняття спадщини визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Таким чином, після померлого [INFO] [PERSON] , спадщину за законом згідно із ст. 529 Цивільного кодексу УРСР 1963 року та пункту 5 прикінцевих та перехідних положень до Цивільного кодексу України 2003 року прийняли: дружина [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована з 27.09.1988 року і по теперішній час за адресою: [ADDRESS] ; син [PERSON] , [INFO] , який у період з 21.11.1981 року по 06.07.2011 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 21.06.2024 року вих. № 614/02, видана Виконавчим комітетом Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області. Спадкоємців за заповітом немає. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно №79852257 від 10 липня 2025 року позивачам було відмовлено в проведенні реєстраційних дій стосовно реєстрації права власності на житловий будинок, оскільки в державному реєстрі речових прав відсутні відомості про реєстрацію до 01 січня 2013 року права власності стосовно об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до Першої запорізької державної нотаріальної контори для подальшого оформлення спадщини після померлого [INFO] [PERSON] , для отримання свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] та у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] [PERSON] , що належало [PERSON] , який помер [INFO] , Першою запорізькою державною нотаріальною конторою було відмовлено, у зв`язку з тим, що право власності на вищезазначений житловий будинок не пройшло державної реєстрації у встановленому законом порядку (Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії №3556/02-31 від 17.07.2025 та Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії №3557/02-31 від 17.07.2025) . Згідно договору купівлі продажу житлового будинку (частини його), посвідченого Сухоівановською сільською Радою депутатів трудящих Виконавчого комітету Василівського району Запорізької області 02 квітня 1975 року, який зареєстровано в Книзі для запису нотаріальних дій № 46 житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до технічного паспорту ідентифікатор об`єкта нерухомого майна 01.3536327.4758713.20240902.80.0000.24, виготовленого 31 серпня 2024 року, житловий будинок [ADDRESS] з відповідними надвірними будівлями та спорудами, зазначеного в плані літерою А, має житлову площу 21,00 кв. м. та загальну площу 30,8 кв.м. Таким чином, виникла ситуація при якій позивачі не можуть оформити спадщину у нотаріуса шляхом отримання свідоцтв про право на спадщину за законом по частині житлового будинку [ADDRESS] , а також отримати від нотаріуса, як державного реєстратора, протягом п`яти робочих днів Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, так як у неї є в наявності частково пошкоджений оригінал документу, що посвідчує право власності спадкодавця на таке майно. У відповідності до п. п. 4.15, 4.18 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, щопосвідчують право власності спадкодавця на таке майно та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Оскільки право власності на житловий будинок [ADDRESS] ,не пройшло державної реєстрації у встановленому законом порядку, що необхідно для видачі свідоцтв про право на спадщину нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначено питання в судовому порядку. Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину впорядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання внотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права наспадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1216 ЦК України у разі спадкування права та обов`язки спадкодавця переходять до спадкоємців. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом та спадкування за заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР 1963 року часом (моментом) відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ст. 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно ст. 530 ЦК УРСР 1963 року при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з вимогами ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцем після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до глави 10 п. 4.15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5 передбачено, що «видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна». Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" також роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" має місце роз`яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. За змістом цих роз`яснень видно, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але відсутній оригінал правовстановлюючого документу або в силу об`єктивних причин спадкодавець не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна в БТІ. Відповідно до ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Таким чином, судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого залишилась спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями за адресою: [ADDRESS] , який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу будинку (частини його), посвідченого Сухоіванівською сільською Радою депутатів трудящих Виконавчого комітету Василівського району Запорізької області 02 квітня 1975 року, договір зареєстровано в Книзі для запису нотаріальних дій № 46. Заповіту [PERSON] не залишив, в порядку спадкування за законом будинок [ADDRESS] прийняли (ст. 549 ЦК УРСР 1963 року ) дружина [PERSON] та син [PERSON] , які постійно проживали у вищевказаному будинку, здійснювали управління та догляд за будинком після смерті [PERSON] . Як спадкоємці за законом [PERSON] та [PERSON] звернулися з відповідною заявою до Першої Запорізької державної нотаріальної контори, але отримали відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , у зв`язку з тим, що право власності на вищезазначений житловий будинок не пройшло державної реєстрації у встановленому законом порядку. Беручи до уваги, наявність у позивачів по справі права на спадкування після смерті [PERSON] , своєчасне прийняття позивачами спадщини у встановленому законом порядку, належність майна, щодо якого заявлені позовні вимоги, спадкодавцю на день його смерті, наявність мотивованої відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки вимоги позивачів по справі є законними і обґрунтованими, не порушують прав, свобод чи інтересів інших осіб, обраний спосіб захисту відповідає вимогам закону та спрямований на захист спадкових прав позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved