Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діяла представник, звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на 1/3 частину житлової двокімнатної квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.04.2003 року між Позивачем та її колишнім чоловіком [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу зазначеної частки квартири, який був зареєстрований Лозівським філіалом Харківської товарної біржі за № 1-210. Позивач зазначає, що на момент укладення правочину ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» дозволяла реєстрацію угод з нерухомістю без нотаріального посвідчення. Причиною звернення до суду Позивач вказала неможливість реалізувати своє право на розпорядження майном через втрату оригіналу договору № 1-210 під час евакуації. Позивач стверджує, що при спробі оформити документи нотаріус відмовив їй, посилаючись на суперечність біржового договору чинному законодавству, та рекомендував звернутися до суду. Також, позивач вказала на неможливість отримання дубліката документа, оскільки діяльність товарної біржі припинена, а архівні дані до Лозівської міської ради не надходили. Ухвалою судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, надано час для подання заяв по суті. Представник відповідача подала відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову або закрити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору. Відповідач аргументує свою позицію тим, що право власності [PERSON] на спірну 1/3 частину квартири вже належним чином зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом № 110480422 від 12.01.2018 року. Міська рада офіційно заявила, що вона не оспорює право власності позивача, не претендує на дане майно та не вчиняє жодних дій, які б перешкоджали Позивачу у володінні чи користуванні квартирою. За таких обставин Відповідач вважає, що між сторонами відсутній правовий конфлікт. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 17.04.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири [ADDRESS] через товарну біржу(а.с.11-12). Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (номер запису 24365632 від 10.01.2018), за [PERSON] зареєстровано право приватної спільної часткової власності у розмірі 1/3 частки на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу № 1-210 від 17.04.2003 року(а.с.13). Позивач стверджує про втрату оригіналу договору та наявність перешкод з боку нотаріальних органів, проте матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів звернення Позивача до нотаріуса та отримання офіційної письмової відмови (постанови) у вчиненні нотаріальної дії. Також у справі відсутні документи, що підтверджують факт звернення до органів поліції або медіа щодо втрати оригіналу документа. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України та статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд здійснює захист лише порушених прав. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне: Лозівська міська рада не оспорює і офіційно визнає право власності позивача. Таким чином, відповідач не претендує на майно та не заперечує проти прав позивача, тобто між сторонами відсутній правовий спір. Згідно з позицією Верховного Суду (справа № 638/3792/20), відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті. Статтею 182 ЦК України встановлено, що право власності на нерухомість підлягає державній реєстрації. Як встановлено судом, право власності позивача вже зареєстроване у Державному реєстрі. Державна реєстрація є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту набуття права власності. Таким чином, право позивача вже є визнаним на державному рівні, а вимога про його "визнання" судом до відповідача, який його не заперечує, є безпідставною. Крім того, позивачем не надано письмової відмови нотаріуса у вчиненні правочину, тобто відсутній доказ порушення чи оспорювання права. Крім того, за наявності електронного запису в Державному реєстрі, особа не позбавлена можливості отримати Витяг, який згідно з законом є підтвердженням реєстрації права для вчинення подальших дій. Позивач обґрунтовує позов втратою паперового оригіналу договору 2003 року. Стаття 392 ЦК України передбачає можливість визнання права власності у разі втрати документа, що його посвідчує. Однак, ця норма застосовується лише тоді, коли право неможливо підтвердити іншим чином або коли воно оспорюється. З урахуванням наявності запису в електронному Державному реєстрі, який згідно з чинним законодавством є первинним джерелом інформації про права на нерухомість, право власності не вважається втраченим чи невизнаним. Втрата лише паперового носія за умови збереження реєстраційного запису не є достатньою підставою для повторного визнання вже існуючого права в судовому порядку. Згідно з принципом змагальності, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається (ст. 12, 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 77 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. З урахуванням вищенаведеного, беручи до уваги всі докази в їх сукупності, а також викладене сторонами в заявах по суті, зважаючи на те, що право позивача не оспорюється відповідачем та воно вже зареєстроване у державному реєстрі, докази неможливості його реалізації (відмова нотаріуса) у матеріалах справи відсутні, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed