Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що 8 лютого 2025 р. між ТОВ «ФК «Незалежні фінанси» та [PERSON] укладено кредитний договір № 2703576 позичальнику у безготівковій формі було перераховано на платіжну картку кредит. 25 червня 2025 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «ФК «Незалежні фінанси» було укладено договір факторингу № 25062025, за яким ТОВ «ФК «Незалежні фінанси» передало ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги до відповідача в сумі 19925 грн., з яких 5000 грн. борг за основним зобов`язанням; 625 грн. борг по комісії за надання кредиту; 6300 грн. борг по комісії за обслуговування кредиту; 8000 грн. борг за неустойкою. Також 28 січня 2025 року між ТОВ «Макс кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 00-10185964, підписаний електронним підписом позичальника. Також 14.08.2025 року між ТОВ «Макс кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 14082025-МК/ЄАПБ, за яким ТОВ «Макс кредит» передав ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги до відповідача в сумі 5356,80 грн., з яких 3480 грн. з кредиту; 676,80 грн. з відсотків; 1200 грн. штрафні санкції. На підставі викладеного просив суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» борг в загальному розмірі 25281,80 грн. та понесені судові витрати. Не погоджуючись із позовом, представник відповідача, адвокат Хорольський І. В., подав відзив, де вказував, що позивач не підтвердив подання відповідачем заявки на отримання кредиту, не довів, що відповідач отримав кредитні кошти, неналежним чином виконав умови кредитних договорів. Також матеріали позовної заяви не містять належних доказів на підтвердження здійснення безготівкових переказів грошових коштів первісними позикодавцями на банківський рахунок позичальника. Крім того матеріали справи не містять даних на підтвердження належності електронного платіжного засобу відповідачу, оскільки повної інформації щодо номеру банківської картки відповідача матеріали справи не містять. Наданий позивачем розрахунок заборгованості сам по собі не є належним доказом наявності боргу. З урахуванням викладеного просив суд відмовити в задоволенні позову ТОВ «ФК «ЄАПБ» повністю. Ухвалою суду від 5 січня 2026 року при відкритті провадження судом було визначено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи. Представник позивача, Кудіна А. В., у позовній заяві просила провести розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Ані відповідач, [PERSON] , ані його представник, адвокат Хорольський І. В., не висловили заперечень проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. На підставі ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того суд вказує, що за п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до змісту ч. 1-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. За ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. На підставі ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно із ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. За абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З урахуванням викладеного вмотивування суд дійшов висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК). Головне, щоб електронний договір включав усі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним через недодержання письмової форми в силу прямої вказівки закону. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Отже, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є комбінацією цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічна правова позиції була викладена Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року по справі № 524/5556/19. Судом було встановлено, що 08.02.2025 року між ТОВ «ФК «Незалежні фінанси» та [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора шляхом ідентифікації споживача через мобільний телефон позичальника, вказаний у анкеті заявці на отримання кредиту, в особистому кабінеті позичальника на сайті позикодавця було укладено договір про надання споживчого кредиту № 2703576 внаслідок підписання проєкту кредитного договору про прийняття пропозиції його укладення, за умовами якого кредитор надав боржнику кошти в сумі 5000 грн. шляхом перерахунку на рахунок позичальника в банку на карту № [NUMBER] строком на 345 днів до 19 січня 2026 року зі сплатою комісії за надання кредиту в сумі 12,5% від кредиту, що становить 625 грн., а також зі сплатою комісії за користування кредитом в сумі 14% за весь час кредитування, що становить 15400 грн. Вказане також підтверджується додатками до такого договору від 8 лютого 2025 р. № 2703576, а саме: графіком платежів та заявкою на отримання кредиту й додатковими контактними даними позичальника. Перерахування ТОВ «ФК «Незалежні фінанси» [PERSON] коштів у сумі 5000 грн. на виконання умов кредитного договору № 2703576 підтверджується платіжним дорученням про перерахунок суми в розмірі 5000 грн. на картковий рахунок позичальника № [NUMBER] , тому суд в цій частині відкидає доводи представника [PERSON] . Таким чином суд дійшов висновку, що договір від 8 лютого 2025 р. був підписаний [PERSON] за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, особу якого було встановлено через одноразовий ідентифікатор, надісланий споживачу на мобільний телефон, вказаний у анкеті заявці на отримання кредиту, що підтверджується анкетою позичальника та процесом оформлення заявки [PERSON] . Отже, в суді було підтверджено укладання між відповідачем та ТОВ «ФК «Незалежні фінанси» угоди № 2703576, оскільки без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт кредитора за допомогою логіну та пароля договір між сторонами не був би укладений, тому сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Суд відкидає при цьому посилання представника Грекова А. Д., що без первинних бухгалтерських документів не доведено факт отримання відповідачем кредиту в сумі 5000 грн. за договором № 2703576, оскільки зі свого боку той не надав виписки по рахунку [PERSON] за 8 лютого 2025 р., зважаючи на те, що первісний позикодавець та позивач не є банківськими установами, здійснюючи діяльність з надання фінансових послуг без відкриття рахунку, тому ТОВ «ФК «ЄАПБ» не може мати первинні банківські документи щодо перерахування коштів відповідачу. В цьому сенсі судом було також враховано п. 10 Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит), затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 03.11.2021 року № 113, за яким договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог п. 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі ХХХХ [NUMBER] (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу). Таким чином суд відкидає посилання представника [PERSON] на відсутність у договорі кредиту № 2703576 повних реквізитів картки відповідача, оскільки це суперечить вимогам НБУ. За довідкою-розрахунком ТОВ «Незалежні фінанси» вбачається, що у [PERSON] була заборгованість за договором № 2703576 у загальній сумі 19925 грн. Судом також було встановлено, що 25.06.2025 року між ТОВ «Незалежні фінанси» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 25062025, за яким ТОВ «Незалежні фінанси» передало ТОВ «ФК «ЄАПБ» належні йому права вимоги до [PERSON] за договором № 2703576. Так відповідно до витягу з Реєстру боржників № 427 відповідно до договору факторингу № 25062025 ТОВ «Незалежні фінанси» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 19925 грн., з яких 5000 грн. сума боргу за позикою, 625 грн. сума боргу за комісією за видачу кредиту, 6300 грн. сума боргу за комісією за обслуговування кредиту, 8000 грн. сума боргу за неустойкою. Згідно зі п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином суд встановив, що права вимоги за договором кредиту № 2703576 від 8 лютого 2025 р., укладеним [PERSON] із первісним кредитором з рештою перейшло до позивача. Судом також було встановлено, що 28 січня 2025 року між ТОВ «Макс кредит» та [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора 27925 шляхом ідентифікації споживача через отримання ідентифікаційних даних в Системі BankID через мобільний телефон позичальника, вказаний у анкеті заявці як фінансовий номер телефону, в особистому кабінеті позичальника на сайті позикодавця було укладено договір про надання споживчого кредиту № 00-10185964 внаслідок підписання відповідачем кредитного договору про прийняття пропозиції його укладення, за умовами якого кредитор надав боржнику кошти в сумі 3000 грн. шляхом перерахунку на рахунок позичальника в банку на карту № [NUMBER] строком на 360 днів до 23 січня 2026 року зі сплатою відсотків в сумі 0,94 % на день від суми кредиту та зі сплатою одноразової комісії в сумі 600 грн. Вказане також підтверджується додатками до такого договору від 28 січня 2025 року № 00-10185964, а саме: графіком платежів та паспортом споживчого кредиту. Перерахування ТОВ «Макс кредит» 28 січня 2025 року коштів у сумі 3000 грн. на виконання умов кредитного договору № 00-10185964 підтверджується довідкою ТОВ «Макс кредит» про перерахунок суми в розмірі 3000 грн. на картковий рахунок позичальника № [NUMBER] в АТ «Приватбанк»,тому суд в цій частині відкидає доводи представника [PERSON] . Таким чином суд дійшов висновку, що договір від 28 січня 2025 року був підписаний [PERSON] за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, надісланий споживачу на мобільний телефон, вказаний у анкеті заявці на отримання кредиту, особу якого було встановлено через систему BankID. Отже, в суді було підтверджено укладання між відповідачем та ТОВ «Макс кредит» угоди № 00-10185964, оскільки без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт кредитора за допомогою логіну та пароля договір між сторонами не був би укладений, тому сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Суд відкидає при цьому посилання представника Грекова А. Д., що без первинних бухгалтерських документів не доведено факт отримання відповідачем кредиту в сумі 3000 грн. за договором № 00-10185964, оскільки зі свого боку той не надав виписки по рахунку [PERSON] за 28 січня 2025 року, зважаючи на те, що первісний позикодавець та позивач не є банківськими установами, здійснюючи діяльність з надання фінансових послуг без відкриття рахунку, тому ТОВ «ФК «ЄАПБ» не може мати первинні банківські документи щодо перерахування коштів відповідачу. В цьому сенсі судом було також враховано п. 10 Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит), затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 03.11.2021 року № 113, за яким договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог п. 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі ХХХХ [NUMBER] (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу). Таким чином суд відкидає посилання представника [PERSON] на відсутність у договорі кредиту № 00-10185964 повних реквізитів картки відповідача, оскільки це суперечить вимогам НБУ. За довідкою-розрахунком ТОВ «Макс кредит» вбачається, що у [PERSON] була заборгованість за договором № 00-10185964 у загальній сумі 5356,80 грн. Судом також було встановлено, що 14 серпня 2025 року між ТОВ «Макс кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 14082025-МК/ЄАПБ, за яким ТОВ «Макс кредит» передало ТОВ «ФК «ЄАПБ» належні йому права вимоги до [PERSON] за договором № 00-10185964. Так відповідно до витягу з Реєстру боржників № 387 відповідно до договору факторингу № 14082025-МК/ЄАПБ ТОВ «Макс кредит» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 5356,80 грн., з яких 3480 грн. сума боргу за позикою, 676,80 грн. сума боргу за відсотками та 1200 грн. сума боргу за неустойкою. Згідно зі п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином суд встановив, що права вимоги за договором кредиту № 2703576 від 8 лютого 2025 р., укладеним [PERSON] із первісним кредитором з рештою перейшло до позивача. Отже, суд відкидає доводи представника [PERSON] щодо недоведеність факту укладення відповідачем кредитних договорів із ТОВ «Незалежні фінанси» № 2703576 від 8 лютого 2025 р. та із ТОВ «Макс кредит» № 00-10185964 від 28 січня 2025 р., з умовами яких він був ознайомлений. Також суд відкидає доводи представника [PERSON] на те, що був недоведений борг відповідача за наведеними розрахунками позивача, оскільки відсутні докази проведення оплати відповідачем боргу за умовами укладених ним договорів кредиту, внаслідок чого суд приходить до висновку про доведеність наявності у відповідача зобов`язання перед позивачем по договору № 2703576 з боргу за тілом кредиту в сумі 5000 грн., з комісії в сумі 625 грн. за видачу кредиту та з комісії в сумі 6300 грн. за обслуговування кредиту, що загалом становить 11925 грн., а також по договору № 00-10185964 з боргу за тілом кредиту в сумі 3000 грн. та з відсотків в сумі 676,80 грн., що загалом становить 3676,80 грн. При цьому суд відкидає посилання представника позивача на доведеність боргу відповідача за договором кредиту від 28 січня 2025 року № 00-10185964 в сумі саме 3480 грн., оскільки матеріали справи не містять доказів видачі [PERSON] за таким договором ТОВ «Незалежні фінанси» додатково до виданих 28 січня 2025 року 3000 грн. ще 480 грн., внаслідок чого суд вважає доведеними в цій частині вимоги позивача в сумі 3000 грн. боргу з тіла кредиту по договору № 00-10185964. Крім того суд стосовно стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з неустойки (штраф та пеня) вказує, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 18. Так згідно п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України згідно із Указом Президента України «Про ведення воєнного стану в Україні» № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 5-30 год. 24 лютого 2022 року, який діє до теперішнього часу. Враховуючи зазначене, вимоги про стягнення неустойки за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) грошового зобов`язання за договорами № 00-10185964 від 28 січня 2025 р. в сумі 1200 грн та № 2703576 від 8 лютого 2025 р. в сумі 8000 грн., суперечать законодавству. На підставі переліченого обґрунтування вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» про стягнення з [PERSON] неустойки в сумі 8000 грн. по договору № 2703576 та неустойки в сумі 1200 грн. по договору № 00-10185964 задоволенню не підлягають. Підсумовуючи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ», заявлені до відповідача, підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення на користь позивача з [PERSON] боргу за договорами № 2703576 та № 00-10185964 в загальному розмірі 15601,80 грн. (11925 + 3676,80 = 15601,80). Відповідно до ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідача підлягають також стягненню витрати ТОВ «ФК «ЄАПБ» зі сплати судового збору відповідно до частки задоволених судом позовних вимог, що дорівнює відповідно 1868,63 грн. (15601,80 / 25281,80 х 3028 = 1868,63).

Outcome: partial