Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 31.07.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено кредитний договір №4165849, за змістом якого ТОВ «МІЛОАН» зобов`язалося надати [PERSON] погоджену суму кредиту, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за його використання, одноразову комісію, а також виконати інші обов`язки, передбачені договором. ТОВ «МІЛОАН» своє зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, надавши у розпорядження [PERSON] погоджену суму кредитних коштів. У свою чергу, [PERSON] допустив прострочення виконання зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 33530 грн. 00 коп., з яких: 7000 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 25200 грн. 00 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1330 грн. 00 коп. - заборгованість за комісією. На підставі укладеного договору факторингу право вимоги ТОВ «МІЛОАН» до [PERSON] перейшло до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС». Враховуючи вищевикладене, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» просило стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості за кредитним договором, вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 17.10.2025 року провадження у справі було відкрито у порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подачі заяв по суті справи. До судового розгляду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, прохав суд застосувати строки позовної давності, та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, що викладені у відзиві, судові витрати покласти на позивача. Також прохав суд проводити розгляд справи за його відсутності. До судового розгляду від позивача ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» надійшла відповідь на відзив, в якій стороною позивача було викладено доводи та міркування щодо викладених у відзиві заперечень сторони відповідача, а також заявлено клопотання про витребування доказів із АТ КБ «Приватбанк» інформації щодо наявності у відповідача карткового рахунку та його належності, а також виписку із такого рахунку в разі його наявності в період із 31.07.2021 по 10.08.2021, а також інформацію щодо номеру телефону на який направлялася інформація щодо підтвердження здійснення операцій. Ухвалою суду від 11.11.2025 року клопотання представника позивача ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про витребування доказів було задоволено та витребувано з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (01001, Україна, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д, код ЄДРПОУ: 14360570) інформацію, що містить банківську таємницю, а саме: інформацію чи було емітовано на ім`я [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) платіжну картку № [NUMBER] ; виписку про рух грошових коштів з карткового рахунку, відкритого до платіжної картки № [NUMBER] , що належить [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) за період з 31.07.2021-10.08.2021 з відображенням часу зарахування коштів; інформацію щодо номеру телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № [NUMBER] за період з 31.07.2021- 10.08.2021; інформацію чи знаходиться номер телефону [NUMBER] в анкетних даних [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ). 30.12.2025 року судом було отрмано відповідь АТ КБ «Приватбанк» на виконання ухвали суду від 11.11.2025. У судове засідання представник позивача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце його проведення. Разом з позовною заявою та до початку судового розгляду стороною позивача заявлено клопотання про проведення судового розгляду за її відсутності. У судове засідання відповідач не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце його проведення. До судового засідання від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив та додаткові пояснення у справі, в яких було підтримано раніше поданий відзив на позовну заяву, а також висловлено прохання про проведення судового розгляду за відсутності сторони відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на подані ними клопотання про проведення судового розгляду за їх відсутності, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Розглянувши матеріали позовної заяви, дослідивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 року у справі № 561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У Постанові КЦС ВС від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. З анкети-заяви на кредит № 4165849 від 30.07.2021 року (а.с. 8) судом встановлено, що 30.07.2021 року [PERSON] здійснив авторизацію в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «МІЛОАН», а товариство здійснило ідентифікацію та верифікацію особи [PERSON] . Після цього [PERSON] подав заявку на отримання кредиту на бажаних умовах. На підставі поданої заявки між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про споживчий кредит № 4165849 від 31.07.2021 року (а.с. 20-24), відповідно до п. 1.1 якого ТОВ «МІЛОАН» зобов`язалося на умовах визначених договором на визначений строк надати [PERSON] кредит у погодженому розмірі, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом, виконати інші обов`язки, передбачені договором. Договір підписаний сторонами з використанням електронного цифрового підпису. Умовами кредитного договору № 4165849 від 31.07.2021 року сторонами було погоджено наступні особливості кредитування: сума кредиту - 7 000 грн. 00 коп., строк кредитування - 30 днів з 31.07.2021 року по 30.08.2021 року з можливістю неодноразової пролонгації, одноразова комісія за надання кредиту у розмірі 1330 грн. 00 коп., проценти за користування кредитом - 2,0% в день від фактичного залишку кредиту. Крім того, 31.07.2021 року [PERSON] особисто ознайомився з графіком платежів за кредитним договором № 4165849 від 30.07.2021 року, що є додатком № 1 до договору (а.с. 24 зв.), а також паспортом споживчого кредиту, що є додатком № 2 до договору (а.с. 25). Вказані документи містять вичерпну інформацію щодо специфікації кредитного продукту, який надається [PERSON] . Таким чином, судом підтверджено, що 31.07.2021 року на підставі укладеного договору між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] виникло кредитне зобов`язання на вищевикладених умовах. З платіжного доручення № 52575715 від 31.07.2021 року (а.с. 26), виписки за договором б/н за період з 31.07.2021 по 10.08.2021 виданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що була надіслана суду на виконання ухвали суду про витребування доказів від 11.11.2025 року, судом встановлено, що 31.07.2021 року ТОВ «МІЛОАН» перерахувало на електронний платіжний засіб саме відповідача [PERSON] грошові кошти у сумі 7 000 грн. 00 коп. (а.с.108, 109). Призначенням платежу зазначається надання кредиту відповідно до кредитного договору № 4165849 від 31.07.2021 року. Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «МІЛОАН» свої зобов`язання за кредитним договором № 4165849 від 31.07.2021 року виконало у повному обсязі, надавши у розпорядження [PERSON] погоджену суму кредиту. Щодо заперечень відповідача [PERSON] , що позивачем не доведено факт авторизації відповідача в особистому кабінеті, ознайомлення з умовами договору, належності номеру телефону, на який направлено смс-повідомлення, отримання відповідачем одноразового ідентифікатора (смс-повідомлення), введення цього коду з метою підтвердження укладання кредитного договору, отримання коштів саме [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до інформації, що була надана АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на виконання ухвали суду від 11.11.2026 року, на ім`я [PERSON] в банку було емітовано карту № [NUMBER] ( [NUMBER] ), номер телефону на який відправляється інформація про підтвердження операцій, за період з 31-07-2021 - 10-08-2021 р. та який знаходиться в анкетних даних [PERSON] : фінансовий номер телефону [NUMBER] . Зазначені відомості співпадають з даними, що були зазначені відповідачем в кредитному договорі № 4165849 від 30.07.2021 року. Випискою, виданою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором б/н за період з 31.07.2021 по 10.08.2021 по рахунку № [NUMBER] , за яким було емітовано карту № [NUMBER] на ім`я [PERSON] підтверджується факт зарахування 31.07.2021 року грошових коштів в розмірі 7 000 грн. 00 коп. на картковий рахунок відповідача. З анкети-заяви на кредит №4165849 від 30.07.2021 року судом встановлено, що відповідачем [PERSON] було виявлено власне бажання на отримання кредиту та повідомлено персональні дані для укладення кредитного договору на сайті miloan.ua. 31.07.2021 року відповідачу було направлено електронним повідомленням SMS на номер телефону [NUMBER] , який особисто вказаний відповідачем у договорі про споживчий кредит № 4165849 від 31.07.2021 року. Повідомлення містило одноразовий ідентифікатор R23899, при введенні якого відповідач підтвердив прийняття умов договору, який знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті Товариства за адресою: https://miloan.ua. Даний договір підписано 31.07.2021 року о 16:10 шляхом введення зазначеного одноразового ідентифікатора. З розрахунку заборгованості за кредитним договором № 4165849 від 31.07.2021 року, наданого ТОВ «МІЛОАН» (а.с. 11), судом встановлено, що [PERSON] свої зобов`язання з повернення кредиту, сплати процентів за його використання, а також одноразової комісії у повному обсязі не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання. З розрахунку вбачається, що загальний розмір заборгованості [PERSON] за договором становить 33 530 грн. 00 коп., з яких: 7 000 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 25 200 грн. 00 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1330 грн. 00 коп. - заборгованість за комісією. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, судом встановлено факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення заборгованості за кредитним договором. Щодо заперечень відповідача щодо правонаступництва ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС». Судом встановлено, що 11.11.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 12Т (а.с. 12-19), відповідно до п. 1.1 якого ТОВ «МІЛОАН» передало ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» за плату, а ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» прийняло належні ТОВ «МІЛОАН» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників. Відповідно до п. 6.2.3 договору - права вимоги переходять до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» з моменту підписання сторонами цього договору, після чого ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» стає новим кредитором по відношенню до боржників. 11.11.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» підписано акт приймання-передачі реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги № 12Т від 11.11.2021 року (а.с. 19 зв.). З витягу реєстру боржників, що є додатком до договору про відступлення прав вимоги № 12Т від 11.11.2021 року (а.с. 10), вбачається, що до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» перейшло право вимоги ТОВ «МІЛОАН» до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № 4165849 від 31.07.2021 року та передбачає право вимоги заборгованості у загальному розмірі 33 530 грн. 00 коп., з яких: 7000 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 25 200 грн. 00 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1330 грн. 00 коп. - заборгованість за комісією. З наданих платіжних інструкцій (а.с. 31-32) судом встановлено, що ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» здійснило повний розрахунок з ТОВ «МІЛОАН» за договором відступлення прав вимоги № 12Т від 11.11.2021 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України). У Постанові ВС від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Таким чином, судом підтверджено отримання ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» права грошової вимоги до [PERSON] , що виникло на підставі кредитного договору № 4165849 від 31.07.2021 року. Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц). Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц). У зв`язку з цим суд також звертає увагу, що в постанові ВП ВС від 05.04.2023 року у справі № 910/4518/16 зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Зважаючи на умови кредитного договору, визначені у договорі № 4165849 від 31.07.2021 року, суд погоджується з наданими розрахунками заборгованості щодо обчислення суми заборгованості за основною сумою боргу, відсотками, що були нараховані в межах строку дії договору та комісією за надання позики, встановленою відповідно до п.1.5.1 договору вважає їх правильними та обґрунтованими. Одночасно судом не встановлено підстав для нарахування відсотків за користування кредитом поза межами строків дії договору. Частиною 8 статті 18 Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. За таких обставин та відсутність у договорі позики домовленості сторін про пролонгацію (продовження дії) такого договору не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем договору позики, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Такий висновок узгоджується з висновком Верховного суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17. Умовами кредитного передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю кредит та проценти за користування кредитом 30.08.2021 за кредитним договором № 4165849. Тому на думку суду, розмір заборгованості слід визначати з урахуванням строку кредитування у 30 днів. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено укладення кредитного договору між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] , факт виконання ТОВ «МІЛОАН» свого зобов`язання з надання кредитних коштів, факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, комісії, факт отримання права вимоги до [PERSON] за кредитним договором, що складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 12 530 грн. 00 коп., з яких: 7000 грн. 00 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 4 200 грн. 00 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом протягом встановленого кредитним договором 30 денного строку, 1330 грн. 00 коп. - заборгованість за комісією. Таким чином, позовні вимоги ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» до [PERSON] , що виникли на підставі кредитного договору № 4165849 від 31.07.2021 року підлягають частковому задоволенню. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог про стягнення основного боргу, суд вважає за необхідне зазначити наступне. В обґрунтування заяви, відповідачем зазначено, що з моменту порушення зобов`язання (прострочення платежу за кредитом) та відсутності будь-яких дій з боку позивача щодо його визнання, минуло більше трьох років, жодних платежів ним не здійснювалось, жодних заяв про визнання боргу не подавалося, строк позовної давності сплив 31.07.2024 року. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст.261 Цивільного кодексу України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 Цивільного кодексу України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 Цивільного кодексу України). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі ст.266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором через підсистему ЄСІТС систему «Електронний суд» 07.10.2025 року. Відповідно до вимог кредитного договором № 4165849 від 31.07.2021 року відповідач зобов`язався повернути суму грошових коштів 30.08.2021року, тому суд робить висновок, що саме із цього дня 30.08.2021 року позивач мав дізнатися про порушення його права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Однак перебіг позовної давності підлягав зупиненню у зв`язку із оголошенням карантину та воєнного стану, що прямо передбачено законом. Так, відповідно до пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, який було доповнено Законом України №540-IX від 30 березня 2020 року: «під час дії карантину, встановленого Кабінетом міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Карантин, запроваджений постановою Кабінеті Міністрів України від 11 березня 2020 року №211, діяв до 30 червня 2023 року (включно). Таким чином, період з 11.03.2020 року і до 30.06.2023 року не включається до перебігу позовної давності, оскільки вона була зупинена на законних підставах. Крім того, відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, доповненого Законом України №2120-IX від 15 березня 2022 року: «у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Воєнний стан було запроваджено з 24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022 та неодноразово було продовжено, діючи станом на дату звернення до суду з позовною заявою. Таким чином, починаючи з 24 лютого 2022 року перебіг позовної давності також було зупинено і цей час не враховується при її обчисленні. На підставі Закону України №4434-IX від 14 травня 2025 року про внесення змін до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено пункт 19, який передбачав зупинення перебігу строку позовної давності на період воєнного стану. Цей закон набрав чинності 4 вересня 2025 року, і саме з цієї дати перебіг строків позовної давності відновлено. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позивач не пропустив строк позовної давності, оскільки її перебіг зупинявся на час дії карантину та воєнного стану, і був відновлений лише 4 вересня 2025 року, а позовна заява зареєстрована судом 08 жовтня 2025 року, тому строки позовної давності не сплили. На підставі зазначеного, у задоволенні заяви відповідача про застосування строків позовної давності слід відмовити. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (2 422 грн. 40 коп.). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, зважаючи на розмір задоволених вимог відносно розміру заявлених вимог, то на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 905 грн. 25 коп. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial