Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

У жовтні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з цим позовом, у якому просить визнати недійсним договір поруки, укладений 14 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра банк» та [PERSON] , за яким Державна іпотечна установа у справі №381/26/25 заявила вимоги до позивача про солідарне погашення боргу за договором кредиту. Вимоги позову обґрунтовані тим, що у квітні 2025 року відповідач звернувся до суду із позовом про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] боргу у розмірі 814184,64 грн за кредитним договором №67/П/31/2007/840, укладеним 14.08.2008 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра банк». Цей позов Державна іпотечна установа обґрунтувала тим, що між ВАТ КБ «Надра банк» та [PERSON] у 2008 укладений кредитний договір. Позичальник не виконала умови договору та не повернула отримані у кредит кошти та проценти, у зв`язку із чим виникла заборгованість. Первісний кредитор відступив Державній іпотечній установі право грошової вимоги за цим договором кредиту на суму 814184,64 грн. З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором ВАТ КБ «Надра банк» та [PERSON] 14.08.2008 уклали договір поруки. За цим договором право грошової вимоги також відступлене Державній іпотечній установі. Позивач зазначає, що не визнає укладення договору поруки. Крім того, звертає увагу суду на те, що у договорі поруки неправильно вказаний ЄДРПОУ кредитора та зазначений реєстраційний номер облікової картки платника податків, який не належить позивачу. Отже, договір поруки містить персональні дані іншої особи, яка позивачу невідома. Позивач повідомляє, що жодних вимог чи повідомлень про наявність у нього фінансових зобов`язань чи заборгованості він не отримував до квітня 2025 року, позов про стягнення заборгованості за кредитним договором з нього як з поручителя він не визнає, а тому подає до суду цей позов про визнання договору поруки недійсним. Також викладає підстави незгоди із заявленим до нього позовом про стягнення заборгованості за договором кредиту, зазначаючи про те, що кредитний договір наданий частково, без графіку погашення, без паспорту споживчого кредиту, а також відсутні відомості про орієнтовну вартість кредиту та первинна бухгалтерська документація щодо здійснення господарських операцій, банківська виписка за кредитним договором. Крім цього вказує, що Державна іпотечна установа подала до суду копії договорів кредиту та поруки, завірені копії оригіналів цих договорів не надані з причини їх відсутності. На думку позивача, відсутність вимог та будь-яких повідомлень до квітня 2025 ставить під сумнів дотримання ст. 207, 640 ЦК України та факт наявності зобов`язань чи відступлення по них прав вимоги. З посиланням на ст. 207, 208, 215, 216, 218, 236, 626-628 ЦК України просить суд визнати недійсним договір поруки, оскільки не визнає його. Вказане стало підставою для звернення позивача до суду із цим позовом. Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 27 жовтня 2025 року відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду у підготовчому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження та призначив справу до підготовчого судового засідання на 26.11.2025. Учасникам справи надіслано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, якою відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 13.11.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача Єрохіна О.П. надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким представник вважає вимоги позивача безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Між ВАТ КБ «НАДРА» та [PERSON] 14.02.2008 укладений кредитний договір № 67/П/31/2007/840, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 67013,328 доларів США строком до 13.02.2036 з оплатою процентної ставки у розмірі 14,29 % процентів річних, з цільовим використанням кредиту для проведення розрахунку за договором купівлі-продажу № 9410 від 14.02.2008, згідно з яким [PERSON] придбаває нерухоме майно (будинок), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З метою забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором між банком та [PERSON] 14.02.2008 укладений договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором. Поручитель відповідає перед кредитором у повному обсязі. Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Крім цього, з метою забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки від 14.02.2008, відповідно до якого в іпотеку банку переданий предмет іпотеки нерухоме майно житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 21.05.2020 року між ВАТ КБ «Надра» та Державною іпотечною установою укладений договір відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1436. Згідно з п. 13 додатку № 1 до Договору відступлення, право вимоги Банку до [PERSON] , [PERSON] за Кредитним договором, Договором іпотеки та Договорами поруки відступлене Державній іпотечній установі. На виконання вимог Договору відступлення приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] вніс зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в частині заміни іпотекодержателя з Банку на Державну іпотечну установу. Вказана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.06.2020 року. Представник відповідача звертає увагу суду на те, що позивач не навів жодної підстави, передбаченої статями Цивільного кодексу України для визнання правочину недійсним. Крім того, повідомив, що у проваджені Фастівського міжрайонного суду Київської області перебуває справа № 381/26/25 за позовом Державної іпотечної установи до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки. Під час розгляду вказаної справи [PERSON] надав заперечення на позовні вимоги Державної іпотечної установи, які аналогічні підставам, що викладені у позовній заяві про визнання договору поруки недійсним. Тобто всі обґрунтування, які викладені у позовній заяві про визнання недійсним договору поруки, вже були викладені позивачем під час розгляду справи № 381/26/25. Вказав, що відсутність у Державній іпотечній установі оригіналу кредитного договору та договору поруки не спростовує наявність невиконаних зобов`язань за кредитним договором, оскільки сукупність наявних у справі № 381/26/25 доказів, а також те, що і [PERSON] , і [PERSON] під час її розгляду неодноразово підтверджували укладання з Банком кредитного договору та договору поруки. Вказане, на думку представника відповідача, свідчить про дійсне укладання вказаних договорів та не надає підстав для визнання договору поруки недійсним. Крім того, звертає увагу на те, що спірний договір поруки укладений 14.02.2008, тому з урахуванням вимог ст. 256, 257, 261 ЦК України останнім днем для подання до суду позовної заяви про визнання недійсним договору поруки є 14.02.2011. Отже, позовна заява [PERSON] щодо визнання недійсним договору поруки подана до суду поза межами строку позовної давності для звернення до суду, у зв`язку із чим Державна іпотечна установа вважає за необхідне заявити про застосування строку позовної давності до вимог позивача. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 25.11.2025 через систему «Електронний суд» представник відповідача Єрохін О.П. подав до суду клопотання про долучення доказів, яке обгрунтовує тим, що Фастівський міськрайонний суд Київської області рішенням від 18.11.2025 у справі № 381/26/25 задовольнив позовні вимоги Державної іпотечної установи до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. З огляду на це, просить долучити копію вказаного рішення суду до матеріалів справи як доказ. 26.11.2025 позивач подав до суду клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. 26.11.2025 позивач подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи через неможливість прибуття його представника адвоката Гірченка О.А., який знаходиться поза межами м. Фастів. 26.11.2025 розгляд справи відкладено на 18.12.2025. 18.12.2025 позивач подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки не має змоги самостійно реалізувати свої процесуальні права. Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 18 грудня 2025 року відмовив у задоволенні клопотання [PERSON] про призначення судової почеркознавчої експертизи. Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 18 грудня 2025 року закрив підготовче провадження у справі та призначив її до судового розгляду по суті на 21.01.2026 року. 21.01.2026 у зв`язку із неявкою представника відповідача розгляд справи відкладений на 04.02.2026. 04.02.2026 позивач подав до суду додаткові пояснення, у яких зазначив про те, що не визнає підписання ним договору поруки та вказує на відсутність у відповідача оригіналу договору поруки чи його завіреної копії. Також зазначає, що Фастівський міськрайонний суд розглянув справу №381/26/25 та у постановленому за наслідками її розгляду рішенні встановив обставини відсутності оригіналу договору поруки у Державної іпотечної установи. Вказує про те, що йому було невідомо про наявність у нього зобов`язань за цим договором до звернення Державної іпотечної установи з цим позовом. Вказані обставини відомі сторонам цього спору та вже встановлені під час розгляду судової справи № 381/26/25 за позовом Державної іпотечної установи про солідарне стягнення боргу з позивача та третьої особи. У зв`язку з відсутністю завіреної копії оригіналу договору поруки та безпосередньо оригіналу договору поруки, він заявив позов про визнання договору поруки недійсним. Відсутність оригіналу договору поруки у відповідача Державна іпотечна установа не спростувала. Автентичність змісту тексту договору поруки без його оригіналу встановити неможливо. Надана копія договору поруки містить реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомої особи та підпис, який позивач не визнає як свій, що слугувало підставою звернення до суду з клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи. Просить позовні вимоги задовольнити. 04.02.2026 позивач повторно подав до суду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. Суд ухвалою, яка занесена до журналу судових засідань 04.02.2026, визнав неповажною причину пропуску позивачем строку звернення до суду з цим клопотанням, яку він та його представник у судовому засіданні зазначили як нероз`яснення позивачу такого права попереднім адвокатом, а також те, що про необхідність проведення експертизи вони довідались у судовому засіданні з розгляду справи №381/26/25. У зв`язку із порушенням позивачем строку звернення до суду з цим клопотанням, а також звернення із ним під час розгляду справи по суті та після закриття підготовчого провадження у справі, суд відмовив у задоволенні цього клопотання. Позивач у судовому засіданні підтримав вимоги позову з підстав, що у ньому зазначені, та просив задовольнити. Додатково пояснив, що довідався про наявність у нього зобов`язання як у поручителя за кредитним договором лише після звернення Державної іпотечної установи із позовом у справі № 381/26/25. Під час розгляду цієї справи встановлена відсутність у Державної іпотечної установи оригіналу договору поруки, що унеможливлює його перевірку. Він не впевнений у суті цього договору, не пам`ятає чи підписував його, не визнає його та його суть, а тому просить задовольнити цей позов. На запитання суду вказав, що не пам`ятає як часто укладав та чи взагалі колись підписував такі договори. На запитання представника відповідача пояснив, що не має у себе примірника договору поруки, значить він його не підписував і не знав про нього, а тому не мав можливості спонукати [PERSON] до погашення боргу. Такого договору у нього немає і не було. Ніякі дії для його отримання він не вчиняв. Не пам`ятає чи звертався під час укладення договору поруки чи у той період часу до банку «Надра» із заявами та чи подавав анкети чи особисті документи і не може пояснити звідки у банку наявні належно засвідчені його особистим підписом копія його паспорта, анкета поручителя та інші документи. Такого не пам`ятає, але якби таке сталось, то він би не забув. А так він нічого не пам`ятає. Представник позивача адвокат Гірченко О.А. у судовому засіданні підтримав вимоги позову з підстав, що у ньому зазначені, та просив задовольнити. Додатково пояснив, що підставою звернення позивача до суду із цим позовом є наявність у нього сумніву, що цей договір поруки автентичний, оскільки оригінал ніхто не бачив, а позивач за плином часу вже не пам`ятає чи підписував його та чи у саме такій редакції, оскільки під час розгляду справи № 381/26/25 виникало багато питань стосовно суми кредиту, розміру заборгованості тощо. Піхур сама не впевнена та заперечувала чи той договір поруки, оскільки Державна іпотечна установа надала копію договору, яку неможливо прочитати. Позивач дізнався про борг лише у квітні 2025. До цього він не отримував жодних повідомлень від банку чи від його правонаступника. Під час розгляду справи № 381/26/25 позивач звертався із клопотанням про витребування оригіналу договору. На запит суду Державна іпотечна установа повідомила про неможливість його надання з причини відсутності та передання їй попереднім кредитором цього документу у копії. Державна іпотечна установа на теперішній час перебуває у стані реорганізації, на стадії припинення. Цифри договору не ті, ідентифікаційний номер не той. Позивач працював рієлтором, займався іпотеками, у той час по роботі був знайомий та спілкувався з [PERSON] , яка також займалась аналогічною діяльністю. Спілкування з нею припинив з 2008-2009 років. Зараз ніхто не знає де вона. Щодо суми кредиту зазначив, що вона завищена, у кредитора відсутня первинна бухгалтерська документація, яка б дала змогу перевірити дійсний розмір боргу. У договорі поруки підпис та ідентифікаційний код не належать позивачу. Вважає, що договір поруки не відповідає вимогам ЦК України, тому позивач ставить його під сумнів, що є підставою для визнання його недійсним. На запитання суду пояснив, що ч. 1-3 ст. 207 ЦК України визначено, що договір повинен бути укладений у письмовій формі, належним чином завірений, мати підпис. Договір поруки повинен відповідати цим вимогам, а якщо вони не дотримані (відсутні оригінал чи належним чином завірена копія, у тому числі і у нотаріуса, а також неправильно зазначені анкетні дані позивача), тоді це є підставою для його оскарження і визнання недійсним. Позивач у справі № 381/26/25 вживав заходи, заперечував цей договір, суд витребовував його оригінал, але на вимогу суду Державна іпотечна установа його не надала. Оскільки позивач заперечує підпис на договорі поруки, тому представник вважає це підтвердженням невідповідності договору умовам, визначеним у законі, та є підставою для визнання договору саме недійсним і саме таку вимогу заявив позивач. Додатково зазначив, що у позові наявні всі посилання на статті закону, які передбачають визнання договору недійсним. Представник відповідача адвокат Єрохін О.П. у судовому засіданні не визнав вимоги позову, просив суд відмовити у його задоволенні з підстав, що зазначені у відзиві. Додатково зазначив про те, що суть цього позову є незрозумілою, оскільки позивач вказує, що не підписував договір та просить визнати його недійсним, проте не уточнює чи договір недійсний, чи неукладений. В обгрунтуванні позову позивач не вказав наявність жодної з підстав, що передбачені ст. 203 ЦК України для визнання договору недійсним, натомість вказує обґрунтування, які зводяться до спростування наявності підстав для стягнення заборгованості за договором кредиту, тобто фактично штучно намагається повторно переглянути спір, який уже вирішений судом. Звернув увагу суду на те, що судовим рішенням у справі № 381/26/25 встановлені всі факти, про які зазначає позивач, суд надав оцінку цим обставинам та ухвалив рішення про солідарне стягнення з позивача та [PERSON] заборгованості. На думку представника відповідача, цей окремий позов є намаганням позивача ухилитись від виконання умов договору та рішення суду. Ці дії, відповідно до висновків Верховного Суду, є підставою для відмови у задоволенні позову. На запитання представника позивача пояснив, що оригінал договору у Державній іпотечній установі відсутній та з часу розгляду справи № 381/26/25 не з`явився. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про місце, день та час розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяву про відкладення розгляду справи не подала. Заслухавши учасників справи, які з`явилися у судове засідання, перевіривши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини суд встановив таке. 14 лютого 2008 року Відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Надра» та [PERSON] уклали кредитний договір №67/П/31/2007/840, за умовами якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 67013 доларів 328 центів в порядку та на умовах визначених договором за програмою «Перше житло». Цільове призначення кредиту проведення розрахунків по договору купівлі-продажу №410 від 14.02.2008, що укладений між позичальником та [PERSON] згідно якого позичальник придбаває у власність нерухоме майно (будинок), що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відповідно до п. 2.4 договору, в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, передбачених договором, можливих штрафних санкцій, банк укладає в день укладення цього договору з [PERSON] договір поруки. 14 лютого 2008 року Відкрите акціонерне товариство комерційний банк «Надра» та [PERSON] уклали договір поруки, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань, що витікають з кредитного договору №67/П/31/2008/840 від 14 лютого 2008 року, в тому числі: повернути до 13 лютого 2036 року кредит у сумі 67013 доларів 328 центів США, сплатити відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 14,29% річних, сплатити інші платежі передбачені договором, сплатити можливі штрафні санкції. Вказані обставини встановлені рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18.11.2025 у справі № 381/26/25, яке не набрало законної сили, оскаржене в апеляційному порядку. На час вирішення цієї справи апеляційне провадження у справі № 381/26/25 триває. Нормативно-правове обґрунтування. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема порукою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу). Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Висновки суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку зібраним у справі доказам в цілому та кожному доказу окремо, суд встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків. У цій справі суд встановив, що підставою звернення до суду із цим позовом про визнання договору поруки недійсним позивач зазначає те, що він не визнає цей договір, оскільки у договорі поруки неправильно вказано ЄДРПОУ кредитора та вказано реєстраційний номер облікової картки платника податків, який не належить позивачу. Також у позивача наявний сумнів щодо автентичності копії договору поруки, наданого Державною іпотечною установою до матеріалів справи № 381/26/25, оскільки його оригінал ніхто не бачив, а позивач за плином часу вже не пам`ятає чи підписував його та чи у саме такій редакції, оскільки під час розгляду справи № 381/26/25 виникало багато питань стосовно суми кредиту, розміру заборгованості. Також позивач вказує, що до квітня 2025 він не отримував жодних вимог чи повідомлень про наявність у нього фінансових зобов`язань чи заборгованості, позов про стягнення заборгованості за кредитним договором з нього як з поручителя він не визнає, а тому подає до суду позов про визнання договору поруки недійсним. Крім цього, вказує, що у Державної іпотечної установи наявні лише копії договорів кредиту та поруки, оригінали чи завірені копії оригіналів цих договорів відсутні. На думку позивача, відсутність вимог та будь-яких повідомлень до квітня 2025 ставить під сумнів дотримання ст. 207, 640 ЦК України та факт наявності зобов`язань чи відступлення по них прав вимоги на користь Державної іпотечної установи. З посиланням на ст. 207, 208, 215, 216, 218, 236, 626-628 ЦК України просить суд визнати недійсним договір поруки, оскільки не визнає його. У судовому засіданні позивач додав, що не визнає підпис на договорі поруки, оскільки не пам`ятає чи проставляв його, не пам`ятає чи укладав цей договір та чи саме такого змісту, який наявний у копії, наданій Державною іпотечною установою до справи № 381/26/25 про стягнення з нього солідарно із [PERSON] кредитної заборгованості. Представник позивача на запитання суду наголосив, що вимоги позову стосуються саме визнання недійсним договору поруки. Представник відповідача заперечив проти позову з тих підстав, що позивач не надав належних та достатніх доказів на обґрунтування своїх вимог, не вчинив дій як сторона цього правочину щодо з`ясування наявності у первісного кредитора його оригінального примірника, не спростував інформацію про наявність у банку як первісного кредитора підписаної власноруч позивачем анкети поручителя та копії його паспорта із вчиненими ним засвідчувальними написами. Також наголосив на тому, що позивач не зазначив жодної визначеної законом підстави для визнання цього договору недійсним, а також не довів існування таких обставин. Крім цього, подав цей позов до суду поза межами позовної давності, а тому просив застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності. З огляду на вказане суд зазначає про таке. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: (1) пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; (2) наявність підстав для оспорення правочину; (3) встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Такий правовий підхід до процедури визнання правочину недійсним як способу захисту цивільного права є усталеним у судовій практиці. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно із ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Проаналізувавши зміст договору поруки, який позивач просить визнати недійсними, суд не встановив наявність передбачених ст. 203, 215 ЦК України підстав для визнання його недійсним. При цьому суд бере до уваги, що ні у позовній заяві, ні у поданих до суду письмових заявах/поясненнях, а також у судовому засіданні ні позивач, ні його представник не вказували про наявність таких підстав. Під час розгляду справи позивач та його представник наполягали на тому, що позивач не визнає своїм підпис, який проставлений на цьому договорі, оскільки не пам`ятає чи проставляв його, а також не пам`ятає чи укладав цей договір. Вказували на неправильне зазначення у договорі ЄДРПОУ кредитора та реєстраційний номер облікової картки платника податків, який не належить позивачу. Ставили під сумнів автентичність договору через відсутність та ненадання оригіналу цього договору Державною іпотечною установою. Проте, позивач як сторона оспорюваного ним договору поруки є особою, яка має право самостійно вчинити дії задля отримання у іншої сторони цього договору (Банку «Надра») оригіналу примірника договору чи його засвідченої копії. Такі дії позивач протягом розгляду цієї справи не вчинив та не повідомив суду з наданням відповідних доказів про неможливість самостійного отримання цього доказу задля порушення перед судом клопотання про сприяння йому у вчиненні цих дій. Враховуючи зміст позовних вимог та їх обґрунтування, усунення позивача від вчинення таких дій суд розцінює як невиконання ним обов`язку надання доказів на обґрунтування вимог позову. Вирішуючи цей спір суд враховує обставини справи та правовідносини, які існують між сторонами, процесуальну поведінку позивача та його представника, які наголошували на відсутності оригіналу договору у відповідача, та водночас позивач як сторона оскаржуваного ним договору та як ініціатор позову, який має обов`язок довести обґрунтованість заявлених вимог, не вчинив дії для отримання у первісного кредитора оригінального примірника цього договору та не зазначив суду про наявність у нього об`єктивних причин, які б перешкодили йому самостійно надати цей доказ до суду. Позивач порушував перед судом клопотання про призначення експертизи поза межами встановленого процесуальним законом строку для цього та не зазначив про наявність у нього поважних причин, які перешкодили йому заявити таке клопотання у встановлений законом строк та на відповідній стадії розгляду справи. Вказані дії, на думку суду, свідчать про ухилення від належного виконання своїх процесуальних обов`язків та, зокрема від надання суду оригіналу договору поруки, відсутність якого у відповідача неодноразово підтверджувалась представником Державної іпотечної установи у судових засіданнях, а також за твердженням сторін встановлена під час розгляду справи №381/26/25. Такий висновок суду ґрунтується на тому, що фактично єдиним доводом позивача, який він та його представник наводили суду, є сумнів у належності позивачу підпису, що проставлений на договорі поруки, а також сумнів у тому чи укладав позивач такий договір взагалі та чи саме такого змісту, який міститься у наданій Державною іпотечною установою його копії. Отже, надання оригіналу цього договору до суду мало б бути пріоритетним для позивача, оскільки відповідає його інтересам, за умови, що обґрунтування позову відповідають дійсності. Проте позивач свідомо усунувся від вчинення цієї дії та не вчиняв заходи для самостійного отримання оригіналу договору у іншої його сторони банку «Надра», про що повідомив суд у судовому засіданні. Натомість регулярно наполягав на його витребуванні у Державної іпотечної установи, незважаючи на підтверджений факт його відсутності у відповідача. Суд наголошує, що кожен учасник справи самостійно визначає стратегію захисту своїх прав, зміст своїх вимог і заперечень. Позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц зазначила про те, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Позивач, стверджуючи про неналежність йому підпису на договорі поруки та поставивши під сумнів обставини його укладання, всупереч вимогам цивільного законодавства та зазначеному висновку Великої Палати Верховного Суду порушив перед судом вимогу про недійсність цього договору, обравши неналежний спосіб захисту, що є самостійною вимогою для відмови у позові. Водночас зі змісту оспорюваного договору поруки суд встановив, що він містить усі необхідні реквізити договору, сторони договору погодили всі необхідні умови для такого виду договорів, договір відповідає передбаченим законодавством вимогам. Належні та достатні докази на спростування цього у матеріалах справи відсутні та позивачем не надані. Також у матеріалах справи відсутні докази наявності визначених законом підстав для визнання цього договору недійсним, які існували у момент його вчинення. Крім цього, суд наголошує, що у судовому порядку може бути визнаний недійсним лише правочин, а не договір як паперове його вираження, проте поданий до суду позов не містить доводів щодо недійсності правочину, натомість містить вимогу про визнання недійсним договору, за яким до нього заявляються вимоги Державною іпотечною установою про солідарне погашення боргу. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Враховуючи викладене суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості. При цьому суд враховує, що цей позов про визнання недійсним договору поруки, укладеного у 2008 році, поданий до суду у 2025 році, тобто через 17 років після його укладення. Отже, позивач пропустив строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України, оскільки його перебіг починається з моменту укладення договору. Позивач з огляду на презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав не довів той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права раніше. Суд вважає, що позивач пропустив цей строк без поважних причин, а тому вказане, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Однак, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з підстави його необґрунтованості та недоведеності, тому суд не вбачає підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності. Крім цього, суд бере до уваги висновок Верховного Суду, викладений у постанові Об`єднаної палати КЦС від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17, згідно з яким недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. Водночас, під час розгляду справи позивач та його представник неодноразово наголошували на тому, що цей позов поданий у зв`язку із розглядом у суді справи № 381/26/25, а також у зв`язку із невизнанням позивачем наявності у нього обов`язку за договором поруки щодо виконання кредитного зобов`язання солідарно із боржником. Аналогічні твердження містяться у позовній заяві. Також суд бере до уваги те, що представник відповідача у судовому засіданні наголосив, що під час розгляду справи № 381/26/25 позивач не заперечував факт укладення ним договору поруки, на запитання суду про те чи укладав його відповів ствердно. Його обґрунтування стосувались лише суми боргу. Позивач та представник позивача у судовому засіданні не заперечили такі доводи представника відповідача. Оскільки за наслідками розгляду цієї справи суд встановив, що оспорюваний позивачем договір поруки не суперечить вимогам цивільного законодавства, відповідає волевиявленню учасників правочину, вчинений у письмовій формі та спрямований на настання наслідків, що обумовлені ним, а також позивач не зазначив та не довів існування у момент його укладення підстав, які можуть свідчити про його недійсність, тому вважаю відсутніми підстави для визнання його нікчемним. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що вимоги позивача є такими, що не ґрунтуються на законі, не доведені належними та достатніми доказами, а тому суд вважає відсутніми правові підстави для задоволення цього позову. Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц висловила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства заснована на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства ? суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. З огляду на це суд висновує, що додані позивачем до позовної заяви документи не є належними та достатніми доказами у справі на підтвердження обґрунтованості його вимог. Отже, позивач у розумінні приписів ст. 12, 77-81 ЦПК України не довів обгрунтованість позовних вимог. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1 , п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи результат вирішення цієї справи, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed