Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

12 грудня 2025 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом до Приватного акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАВОД ГІРНИЧОГО ОБЛАДНАННЯ" (далі ПАТ "КГЗО"), в обґрунтування якого вказала, що вона протягом тривалого часу з 04 жовтня 2012 року по 06 серпня 2024 року перебувала у трудових відносинах з підприємством відповідача, працюючи у шкідливих умовах. Внаслідок погіршення стану її здоров`я у серпня 2024 року вона була визнана непридатною до роботи за своєю спеціальністю у зв`язку із станом свого здоров`я, тому 06 серпня 2024 року її було звільнено з роботи через виявлення невідповідності виконуваній роботи за станом здоров`я. Відповідно до висновку ЛЕК їй встановлено професійне захворювання: сидеросилікоз третьої стадії, емфізема легень, легенева недостатність другого ступеня. Також, її було направлено до експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи для проведення оцінювання її повсякденного функціонування. Згідно Витягу з рішення експертної команди з оцінювання їй первинно встановлено ІІІ група інвалідності та 40 % втрати професійної працездатності. Внаслідок отриманих професійних захворювань вона зазнає фізичних страждань, кожного дня терпить задишку при незначному фізичному навантаженні, сухий кашель, скутість у грудній клітині, біль під лопатками, загальну слабкість. Було порушено спосіб її життя, вона не може працювати, їй важко виконувати навіть домашню роботу. Передумовою для поліпшення стану її здоров`я є постійне санаторно-курортне та медикаментозне лікування, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Вважає, що професійне захворювання виникло внаслідок порушень норм охорони праці на підприємстві відповідача, у зв`язку із отриманими професійними захворюваннями їй заподіяна моральна шкода, розмір якої позивач оцінює в 691200 грн., яку просив стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 19 грудня 2025 року судом відкрито провадження у справі та призначене розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вказано, що вимоги позову не доведені належними доказами, при розірвання трудового договору з позивачем, стан її здоров`я був задовільне ний та професійне захворювання виникла при роботі на іншому підприємстві. Вважають, що вимоги позивача не відповідають вимогам розумності та справедливості, відповідно до ст.23 ЦК України і не підлягають задоволенню з огляду на те, що моральні страждання позивача не пов`язані із виробництвом відповідача. Крім того, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Враховуючи зазначене, просить відмовити у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди у повному обсязі. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач протягом тривалого періоду працювала на підприємстві відповідача, а саме за спеціальністю формувальник машинного формування сталефасоноливарного цеху та землероб сталефасоноливарного цеху ЗАКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАВОД ГІРНИЧОГО ОБЛАДНАННЯ» (далі - ЗАТ «КЗГО»), яке 07.04.2011 року було перейменовано на ПРИВАТНЕ АКІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАВОД ГІРНИЧОГО ОБЛАДНАННЯ» Згідно Медичного висновку закладу охорони здоров`я лікарсько-експертної комісії № 33/493 від 20 серпня 2025 року, позивачу встановлено професійне захворювання: сидеросилікоз третьої стадії. Емфізема легень. Легенева недостатність другого ступеня. Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) за формою П-4 від 18 вересня 2025 року, проведеного на ПрАТ "ЦГЗК", встановлено обставини виникнення хронічного професійного захворювання позивача, а саме: працюючи машиністом конвеєра дробильної фабрики, позивач виконувала роботи з керування, обслуговування конвеєрів при транспортування гірничої маси. Через порушення в роботі систем пилоподавлення, аспірації та режимів експлуатації гірничозбагачувального устаткування протягом тривалої дії, підпадала під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони. Також, зазнавала впливу аналогічних шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, працюючи: з 15.11.2001 року по 07.05.2002 року формувальником машинного формування сталефасоноливарного цеху АТ КОРУМ КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАВОД ГІРНИЧОГО ОБЛАДНАННЯ, з 07.05.2002 року по 02.10.2012 року землеробом сталефасоноливарного цеху АТ КОРУМ КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАВОД ГІРНИЧОГО ОБЛАДНАННЯ (а.с.27-31). З пункту 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) за формою П-4 від 18 вересня 2025 року вбачається, що причиною виникнення хронічного професійного захворювання є: хімічні фактори - концентрація кремнію діоксиду кристалічного за вмісту в пилу від 10 до 70 % в повітрі робочої зони перевищувала ГДК в 2,8 рази (5,6 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3) відповідно до вимог Державних методико-санітарних нормативів допустимого вмісту хімічних речовин у повітрі робочої зони, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.07.2024 року № 1192. З Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 125/25/1939/В (№ рішення 125/25/1939/Р від 05 листопада 2025 року), вбачається, що згідно скарг, анамнезу захворювань, даних об`єктивного огляду, лабораторних та інструментальних методів обстежень, позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності на 1 рік з 29 жовтня 2025 року та 40 % втрати працездатності (сидеросилікоз) на 1 рік. Дата повторного оцінювання 01 листопада 2026 року. Позивачу протипоказана важка фізична праця, тривала хода та переохолодження. У зв`язку з отриманими професійним захворювання позивач зверталась до закладу медичного лікування, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою із медичної карти стаціонарного хворого. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 153 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Згідно частин 1, 3 ст.3 Закону України Про охорону праці, роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Згідно ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Так, відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок роботи у шкідливих умовах, під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я через виникнення у нього професійних захворювань, спричинених негативними виробничими факторами, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Відповідно до ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц зазначив, що невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди. Так, судом встановлено, що у зв`язку з отриманим професійним захворюванням позивачу встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 40 % та ІІІ групу інвалідності строком на один рік. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом. Cуд враховує тривалий період роботи позивача в шкідливих умовах на підприємстві відповідача впродовж 11 років, характер отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем працездатності у зв`язку із професійним захворюванням. Суд також приймає до уваги тяжкість та невідворотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, що останній встановлено первинно 40 % втрати працездатності та визначено ІІІ групу інвалідності на рік з наступним переоглядом і вважає необхідним, доцільним та достатнім визначити розмір компенсації в сумі 220 000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 691200 грн., то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована, є значно завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві моральної шкоди. Також, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави також судовий збір в розмірі 2200 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial