Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

У грудні 2025 року позивач, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (код ЄДРПОУ 35625014, м. Київ), з підстав прострочення зобов`язання за кредитним договором в підсистемі «Електронний суд» ЄСІТС пред`явив через суд вимоги на предмет стягнення з відповідача, [PERSON] , заборгованості в розмірі 11 815 грн. а також сплаченого судового збору за пред`явлення цього позову у розмірі 3028 грн. В обґрунтування позову зазначається, що 13 лютого 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансо ва допомога» та [PERSON] укладено кредитний договір № 684622741, відповідно до умов якого відповідачу перераховано грошові кошти в сумі 5 000 грн., строком 30 днів. Договір укладено у формі електронного документа з використання електронного підпису відповідача. Відповідно до п.4.2 Кредит ного договору сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та товариством (заснова них як на першому договорі, так і на всіх наступних договорах, інших договорах і угодах, які будуть ук ладені між відповідачем та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» у майбутньому) в якості електронного підпису позичальника буде використовуватись логін особистого кабінету та пароль особистого кабінету. 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу № 28/1118 01, у зв`язку з чим відповідно до умов договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги до позичальників, в тому числі за договором кредитної лінії № 684622741від 13 лютого 2019 року. 03 січня 2019 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» уклали договір факторингу № 20190103, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за договором № 684622741від 13 лютого 2019 року. Відповідач не виконує свої зобов`язання, грошові кошти не повертає, проценти за користування ко штами не сплачує, а тому, посилаючись на викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в загальному розмірі 11 815 грн., що складається із заборгованості по кредиту в розмірі 5 000 грн. та заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом в розмірі 6 815 грн., а також судовий збір в розмірі 3028 грн. З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 26 грудня 2025 року, після отримання відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру стосовно зареєстрованого місця проживання відповідача, з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. 21 січня 2026 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач позов не визнав у повному обсязі, заперечуючи проти доводів позивача тим, що не визнає факту укладення кредитного договору, отримання коштів та їх використання. Також вказує, що позивачем не доведено та не надано доказів перерахування на його картковий рахунок коштів. Крім того, відповідач вказує на те, що позивач звернувся до суду з пропущенням строку на таке звернення, оскільки, відповідно до п.1.3 договору від 13 лютого 2019 року строк повернення кредиту складає 30 днів. 03 лютого 2026 року через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій останній просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав викладених у позові. Також зазначив, що саме відповідач звернувся до первісного кредитора з заявкою про отримання кредиту, саме відповідач ініціював укладення кредитного договору, і лише після його звернення первісним кредитором було направлено в особистий кабінет відповідача пропозицію укласти договір, яку відповідач прийняв та підписав за допомогою електронного підпису одноразового ідентифікатору. Сторонами було узгоджено усі істотні умови кредитного договору, які відповідач прийняв підписавши кредитний договір. Без здійснення входу в відповідачем на веб-сайт первісного кредитора за допомогою логіна та пароля особистого кабінету кредитний договір між ними не було б укладено, а доказ протилежного у відзиві на позов не надано. Позивачем надано усі наявні докази на підтвердження укладення кредитного договору з первісним кредитором. Щодо посилання відповідача на те, що договір кредитний договір укладено у 2019 році та строком повернення кредиту визначено 30 днів, представник позивача вказує, що дане твердження відповідача є безпідставним та неправильним, оскільки в п.1.3 кредитного договору зазначено строк повернення кредиту 30 днів, що є строком виконання зобов`язання, а не строком звернення до суду, а тому строки звернення до суду жодним чином не порушено. Щодо перерахування кредитних коштів та розрахунку заборгованості представник позивача вказує, що відповідно до кредитного договору, кошти позичальнику надавались у безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної картки, вказаної клієнтом при реєстрації на сайті первісного кредитора. Інформація щодо проведення успішних транзакцій зберігається саме у первісного кредитора, у зв`язку з чим ТОВ «ФК «ЄАПБ» не володіє та не може володіти оригіналами первинних документів, позивачем направлено запит до первісного кредитора з метою отримання вказаних документів, однак наразі відповідь від первісного кредитора не отримано. Відповідач як власник карткового рахунку на який було перераховано кредитні кошти може самостійно надати до суду виписку з особового рахунку для підтвердження або спростування факту перерахування/отримання кредитних коштів. Також, представник позивача вказує на те, що відповідачем не надано до суду власного розрахунку заборгованості, також не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачем не було отримано кредитні кошти або доказів того, що вказаний кредитний рахунок не належить відповідачу. Позивач не є первісним кредитором, а набув права вимоги до відповідача відповідно до договору факторингу №20190103 від 03 січня 2019 року. Представник позивача в судове засідання не з`явився, у позовній заяві та відповіді на відзив просив проводити розгляд справи без його участі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві. Також зазначив, що кредитний договір він не підписував, грошових коштів він не отримував та не витрачав їх. Про вказаний позивачем кредит йому стало відомо лише після отримання ухвали суду про відкриття провадження та повістки про виклик у судове засідання, тобто з 2019 року він взагалі не знав про наявність будь-якого кредиту. Відповідач також зазначив, що позивачем недоведено та не підтверджено належними доказами перерахування грошових коштів на його рахунок також недоведено і отримання таких, як і недоведено факту підписання кредитного договору, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, заслухавши усні пояснення відповідача, дослідивши зібрані докази, дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з відмовою в задоволенні позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У відповідності до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 ст.599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1050 ЦК України, визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено право позикодавця в разі прострочення позичальником чергової частини повернення позики вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати належних процентів. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1077 ЦК України встановлено, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Закон України Про електронну комерцію визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3 Закону України Про електронну комерцію зазначено, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України Про електронну комерцію). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України Про електронну комерцію). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України Про електронну комерцію відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України Про електронну комерцію у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України Про електронну комерцію моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Підставою своїх позовних вимог позивач зазначає укладений в електронній формі кредитний договір піж ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] . В судовому засіданні досліджено доданий позивачем в копії договір № 684622741 від 13 лютого 2019 року, складений українською мовою, за даними якого ТОВ «ФК «Манівео швидка фінансова допомога» та « [PERSON] » за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства уклали електронний договір, за умовами якого ТОВ «ФК «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язується надати позичальнику кредит без конкретної споживчої мети у розмірі 5 000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно п.1.4 цього договору. Строк дії договору починається з моменту його укладення та становить 30 днів. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюються у розмірі 0,01% від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту. Відповідно до п.4.4 договору сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та товариством в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис. Разом з тим, текст договору не містить умови про форму договору, а також в жодній графі договору відсутні відомості щодо його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором як відповідачем, так і первісним кредитором, як і відсутні такі підписи (ні у власноручній формі, ні в електронній формі з зазначенням ідентифікатора) у графіку розрахунків (а.с.4-5). Доказів здійснення процедури верифікації відповідача за телефоном чи іншим шляхом з направленням відповідачці даних в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності для підписання договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором, позивачем суду не надано. Крім того, не містить кредитний договір і жодних реквізитів карткового рахунку на який позичальник мав здійснити переказ коштів. Крім того, в матеріалах справи відсутня платіжна інструкція яка б підтверджувала оплату ТОВ «Таліон Плюс» Товариству з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» за договором факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року. Так само відсутня платіжна інструкція яка б підтверджувала оплату ТОВ «Таліон Плюс» Товариству з обмеженою відповідальністю «ЄАПБ» за договором факторингу № 20190103 від 03 січня 2019 року. Крім того, додана відповідачем виписка по рахунку № [NUMBER] за період з 01 лютого 2019 року по 01 березня 2019 року про зарахування коштів 13 лютого 2019 року о 01:49 год. на суму 5 000 грн. не містить відомостей про позичальника, зокрема ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», призначення платежу на підставі договору №684622741 від 13 лютого 2019 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факту укладення між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] договору № 684622741 від 13 лютого 2019 року, а також факту перерахування відповідачці коштів кредиту на заявлену позивачем суму. Крім того, щодо переходу права вимоги до позивача суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1 ст. 1077 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). (ч.1 ст. 1078 ЦК України). Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/148 зазначила, що договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. У постанові Верховного Суду у постанові від 17 січня 2020 року у справі №916/2286/16 вказано, що метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цьому право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Так, 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, згідно якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило ТОВ «Таліон Плюс» належні права вимоги (а.с.6-6зворот). Відповідно до 1.5 вказаного договору термін «Реєстр прав вимоги» - означає перелік Прав вимог до Боржників, що відступається за цим договором. Форма Реєстру прав вимог наведена в Додатку № 1 до цього договору. Пунктом 1.6 вказаного договору термін «Фінансування» - означає сума коштів, що сплачується фак-тором клієнту за відступлення права вимоги на умовах цього договору. Пунктом 2.1 договору факторингу визначено, що згідно умов цього договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, ви-значених цим договором. В ході дослідження письмових доказів, поданих сторонами, судом встановлено, що договір факто-рингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року укладено за майже три місяці до кредитного договору на який посилається позивач, крім того, Реєстру прав вимоги до договору факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року відсутній, і жодного Реєстру прав вимог до боржника [PERSON] матеріали справи не містять. 03 січня 2019 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ « ІК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 20190103, згідно якого ТОВ «Таліон Плюс» відступило ТОВ «ФК «ЄППБ» належні права вимоги (а.с.7 -7 зворот). Відповідно до 1.5 вказаного договору термін «Реєстр прав вимоги» - означає перелік Прав вимог до Боржників, що відступається за цим договором. Форма Реєстру прав вимог наведена в Додатку № 1 до цього договору. Пунктом 1.6 вказаного договору термін «Фінансування» - означає сума коштів, що сплачується фактором клієнту за відступлення права вимоги на умовах цього договору. Пунктом 2.1 договору факторингу визначено, що згідно умов цього договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, ви-значених цим договором. Пункт 2.2. договору містить положення про те, що у випадку укладення сторонами більш ніж одного Реєстру прав вимог, кожен наступний Реєстр прав вимог є самостійним додатком та не замінює попередній. В ході дослідження письмових доказів, поданих сторонами, судом встановлено, що договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року укладено за майже три місяці до кредитного договору на який посилається позивач, крім того, Реєстр прав вимоги до договору факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року позивачем, у відповідності до свого процесуального обв`язку подання доказів та доказування, суду не наданий ні разом з позовної заявою, ні в ході судового розгляду після відзиву відповідачки. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту укладення між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] договору №684622741 від 13 лютого 2019 року, а також факту перерахування [PERSON] від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» суми кредиту. Як і не було надано доказів того, що за договорами факторингів №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року та № 20190103 від 03 січня 2019 року укладався ряд Реєстрів прав вимог, проте доказів того, що існує Реєстр прав вимог за яким передане право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №684622741 від 13 лютого 2019 року, та що позивачем повністю виконані умови договору факторингу № 20190103 від 03 січня 2019 року в частині плати за договором факторингу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами норм статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Дослідження доказів це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення. З наведеного слідує, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, то на нього покладено обов`язок надати докази на підтвердження видачі кредиту та його розміру, умов та порядку нарахування відсотків, комісій та інших сум, заявлених позивачем до стягнення. Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З наведеного слідує, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, то на нього покладено обов`язок надати докази на підтвердження видачі кредиту та його розміру, умов та порядку нарахування відсотків, комісій та інших сум, заявлених позивачем до стягнення. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 77 ЦПК України). Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою у справі № 129/1033/13-ц від 18.03.2020, принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Відповідно, цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами згідно ст. ст. 77,78, 80 ЦПК України обставин виконання своїх зобов`язань кредитора та надання відповідачу коштів кредиту у розмірі 5 000 грн., також позивачем не доведено обставини виконання умов договорів факторингів, а тому не доведено і набуття права вимоги до відповідача. Таким чином, за встановлених обставин суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим в задоволенні позову належить відмовити. Судові витрати в порядку ст. 141 ЦПК України належить віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed