Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за кредитним договором, а також судові витрати, які складаються зі сплаченого позивачем судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн. На обґрунтування позову зазначено, що 17 жовтня 2019 року між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2026694237, на підставі якого банк надав останній споживчий кредит, а [PERSON] зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом і інші платежі, визначені кредитним договором. В порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов`язання за ним не виконав. 24 березня 2023 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» було укладено договір факторингу № 24/03/23, відповідно до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за кредитним договором № 2026694237 від 17 жовтня 2019 року в розмірі 23280,19 грн., з яких 13600 грн. - заборгованість по тілу кредита, 9680,19 грн. - заборгованість по відсотках. 14 жовтня 2025 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 27 січня 2026 року представник відповідача адвокат Кудрявцев Д.В. подав заяву про застосування строків позовної давності, на обгрунтування якої зазначив, що 17 жовтня 2019 року між АТ «ОТП БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2026694237. Відповідно до зазначеного договору датою остаточного повернення кредиту є 17 жовтня 2021 року. Зазначене підтверджується і графіком погашення заборгованості. Позивач з позовом звернувся до суду лише 13 жовтня 2025 року, тобто через 4 роки з моменту остаточної дати повернення кредиту. Таким чином, з моменту дати остаточного повернення кредиту до дати подання позову минуло 4 роки, тобто з пропущенням строків позовної давності. Водночас, позивач не надав суду докази на підтвердження погодження між сторонами інших умов користування кредитом, матеріали справи не містять доказів продовження строку користування кредитом, кредитний договір N° 2026694237 від 17 жовтня 2019 року не містить умов щодо продовження строку кредитування або збільшення кредитного ліміту. Також позивач у позовній заяві посилається на те, що 24 березня 2023 року між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТВЕМЕНТ» було укладено договір факторингу N° 24/03/23, згідно якого первісний кредитор - АТ «ОТП БАНК» відступив на користь позивача право вимоги за кредитним договором № 2026694237 від 17 жовтня 2019 року, тобто на продукт, укладений між АТ «ОТП БАНК» та [PERSON] , разом з усіма додатками до нього. Зазначений договір було укладено вже після спливу строків звернення до суду. Окрім того, звертає увагу суду, що договір факторингу на який посилається позивач було укладено всупереч ст. 1082 ЦК України, відповідно до якої боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Жодного повідомлення про укладення договору факторингу відповідач не отримував, а отже зазначений договір є недійсним. У зв`язку із викладеним, просить у задоволені позову відмовити. 06 лютого 2026 року представник позивача [PERSON] подала до суду додаткові пояснення у справі, у яких зазначила, що позивач не може погодитись із твердженнями відповідача щодо пропуску строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом, оскільки Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ набрав чинності 02 квітня 2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12 березня 2020 року до 31 жовтня 2020 року на всій території України карантин, дію якого неодноразово було продовжено до 01 липня 2023 року. В той же час, з початком повномасштабного вторгнення 24 лютого 2022 року, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-ІХ від 15 березня 2022 року, який набув чинності 17 березня 2022 року Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257-259 (позовна давність) цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Тобто, було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин. Суди під час аналізу вимог про застосування строків позовної давності зважають на те, що їх продовження в період дії карантину є безумовним та автоматичним в силу закону. А тому обґрунтування причин, за яких дія карантину не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається. Щодо повідомлення про відступлення права вимоги і досудового врегулювання зазначила, що

Outcome: approved