Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради про визнання права власності на житло. Позивач звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що у 2000 році, перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , вони придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу у грудні 2013 року позивач викупила у колишнього чоловіка належну йому 1/2 частку зазначеної квартири. На думку позивача, у зв`язку з цим вона набула право власності на квартиру в цілому. Позивач зазначає, що не має можливості зареєструвати право власності на всю квартиру у зв`язку з втратою правовстановлюючих документів, оскільки квартира та оригінали документів були знищені 22.03.2022 року внаслідок влучання снаряда у житловий будинок у м. Маріуполі. З метою внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач звернулася до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради із заявою про проведення державної реєстрації її права власності. У задоволенні заяви було відмовлено з підстав того, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості лише про право власності позивача на 1/2 частку квартири, набуту у 2013 році, тоді як відомості про право власності на іншу 1/2 частку квартири, придбану у 2000 році, відсутні. Позивач також зверталася до КП «Міське бюро технічної інвентаризації Маріупольська нерухомість» з метою отримання інформації щодо права власності на зазначену квартиру. У відповіді на звернення повідомлено, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, проведенням бойових дій на території м. Маріуполя та подальшою окупацією міста значна частина документів підприємства знищена, а відсутність доступу до документації унеможливлює встановлення точного переліку втрачених документів. У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири, придбаної у 2000 році, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а також встановити факт володіння зазначеним майном. Представник Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову. У відзиві зазначено, що позивачем не наведено обставин порушення її прав з боку відповідача, а державний реєстратор не є належним відповідачем у справах щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно. Позивач подала відповідь на відзив, у якій зазначила, що її вимоги до відповідача полягають у здійсненні державної реєстрації її права власності. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. У такій заяві сторона позивача зазначає про повне підтримання своїх позовних вимог та просить здійснити розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача також подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У такій заяві названа сторона посилається на ч. 8 ст. 178 ЦПК України, вирішити справу за наявними матеріалами з прийняттям відповідного рішення на розсуд шановного суду згідно вимог діючого законодавства України, та просить здійснити розгляд справи за його відсутності. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 03.10.2025 року вирішено у задоволенні клопотання позивача про проведення відкритого судового засідання в режимі відеоконференції по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради про визнання права власності на житло, відмовити. Інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] з 26.11.1999 року по 19.04.2011 року. Позивач наголошує, що вона, [PERSON] є власником 1/2 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 68,2 кв.м., житловою 39,5 кв.м. на підставі Договору купівлі продажу частини квартири від 23.12.2013 року, посвідченого Приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Демко М.Л. Судовим розглядом встановлено, що з матеріалів справи вбачається наявність у позивача спору щодо належного оформлення та підтвердження права власності на спірне нерухоме майно у зв`язку з втратою правовстановлюючих документів. Такий спір виник у зв`язку з необхідністю підтвердження права власності на відповідний об`єкт нерухомості та подальшого внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Територія Маріупольського району Донецької області, на якій знаходиться вищевказаний житловий будинок, з 05.03.2022 року віднесена до тимчасово окупованої російською федерацією території відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року № 309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 року за № 1668/39004. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснювати (реалізовувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає правова невизначеність, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за його захистом із застосуванням відповідного способу захисту, передбаченого статтею 16 ЦК України. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до частини другої статті 16 ЦК України передбачено, зокрема, визнання права. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Отже, позов про визнання права власності є способом захисту цивільного права, який застосовується у випадку, коли право власності особи оспорюється або не визнається іншою особою, або коли особа втратила документ, що підтверджує її право власності. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц та від 13 липня 2022 року у справі № 645/6151/15-ц зазначила, що позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю сумнівів або претензій щодо такого права з боку інших осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності є особа, яка не визнає право позивача на майно, оспорює його або має власний інтерес щодо спірного майна. Разом із тим позов подано до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, при цьому позивачем не наведено належного обґрунтування того, чому саме зазначений орган визначено відповідачем у справі. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач заперечує або ставить під сумнів право власності позивача на спірне нерухоме майно чи іншим чином порушує або оспорює таке право. Сам факт відмови у проведенні державної реєстрації права не може розцінюватися як невизнання чи оспорювання права власності позивача. Така відмова є результатом здійснення державним реєстратором передбаченої законом процедури перевірки поданих документів та їх відповідності вимогам законодавства і зумовлена відсутністю документів, необхідних для проведення відповідної реєстраційної дії. Суд також звертає увагу, що Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради у спірних правовідносинах не виступає органом місцевого самоврядування як суб`єктом матеріального права щодо спірного нерухомого майна. Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» органи місцевого самоврядування через свої структурні підрозділи можуть бути суб`єктами державної реєстрації прав та здійснюють функції державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Отже, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради у даному випадку виконує виключно функції суб`єкта державної реєстрації прав та діє як орган, уповноважений здійснювати передбачену законом адміністративну процедуру внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому такий орган не є суб`єктом матеріальних правовідносин щодо виникнення, зміни чи припинення права власності на нерухоме майно та не може виступати особою, яка визнає, оспорює чи заперечує право власності позивача. Верховний Суд у своїй усталеній практиці неодноразово зазначав, що державний реєстратор або суб`єкт державної реєстрації прав не є належним відповідачем у спорах про визнання права власності, оскільки не є суб`єктом матеріального правовідношення щодо такого права та здійснює лише передбачені законом процедурні повноваження у сфері державної реєстрації прав (Постанова ВП ВС від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20. та інші). Таким чином, діяльність відповідача у даному випадку пов`язана виключно із здійсненням процедурних повноважень у сфері державної реєстрації прав і не свідчить про наявність між сторонами спору про право власності на нерухоме майно. З огляду на характер спірних правовідносин у даній справі належним відповідачем у спорі про визнання права власності у зв`язку з втратою правовстановлюючого документа є орган місцевого самоврядування або відповідний державний орган, до повноважень якого належало оформлення, облік чи видача правовстановлюючих документів на відповідний об`єкт нерухомого майна. Відповідно до частин першоїтретьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи лише за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасник справи розпоряджається своїми процесуальними правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду, визначив відповідача на власний розсуд, однак не довів належності такого відповідача у даному спорі. Суд вказує, що обрання позивачем неналежного відповідача є ризиком процесуальної поведінки сторони та не може бути усунуте судом поза межами заявлених позовних вимог. Верховний Суд у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 та від 08 червня 2022 року у справі № 461/1517/19 зазначив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Аналогічний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц. За таких обставин суд дійшов висновку, що позов заявлено до неналежного відповідача, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні. У зв`язку з викладеним суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради про визнання права власності на житло. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. На підставі викладеного, суд вважає, сплачений судовий збір покласти на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed