Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача Позивачка [PERSON] звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] , у якій просить визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,05 га, кадастровий номер 5123782000:02:004:2376, яка розташована за адресою [ADDRESS] та 1/2 частину садового будинку загальною площею 150,4 м.кв. за адресою: [ADDRESS] , припинити право власності на 1/2 частину спільного майна, яке зареєстровано на [PERSON] , та поділити між [PERSON] та [PERSON] рівними частинами, визнати право власності за [PERSON] на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,05 га, кадастровий номер 5123782000:02:004:2376, яка розташована за адресою [ADDRESS] та на 1/4 частину частину садового будинку загальною площею 150,4 м.кв. за адресою: [ADDRESS] , визнати право власності за [PERSON] на 1/4 частину земельної ділянки площею 0,05 га, кадастровий номер 5123782000:02:004:2376, яка розташована за адресою [ADDRESS] та на 1/4 частину частину садового будинку загальною площею 150,4 м.кв. за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] позовні вимоги мотивує тим, що з 11.02.2011 року вона та [PERSON] , [INFO] перебувають у зареєстрованому шлюбі. 27.07.2018 року, тобто в період шлюбу, відповідачем [PERSON] було придбано 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,05 га, кадастровий номер 5123782000:02:004:2376, яка розташована за адресою [ADDRESS] , (договір купівлі-продажу земельної ділянки ННС474611). Інша 1/2 частина відповідно зазначеного вище договору купівлі-продажу на праві приватної власності [PERSON] . В період часу з 2018 року по 2023 рік на придбаній земельній ділянці за кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] було побудовано садовий будинок загальною площею 150.4 м.кв. 15.02.2023 року згідно Витягу з Державного реєстру речових прав було проведено державну реєстрацію побудованого садового будинку, загальною площею 150.4 м.кв. за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123782000:02:004:2376. Зазначає, що вищезазначена 1/2 частина земельної ділянки та 1/2 частина садового будинку були придбані та побудовані під час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжя, однак оформлення 1/2 частини цього майна було здійснено на ім`я чоловіка [PERSON] , за погодженням дружини [PERSON] . Позивачка зазначає, що відповідач має намір здійснити продаж спільного майна, а тому вона вимушена звернутись до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, а саме вищезазначеної 1/2 частини земельної ділянки та 1/2 частини садового будинку. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 липня 2025 року було відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , про поділ майна подружжя. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 листопада 2025 року було закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовною заявою? [PERSON] до [PERSON] , про поділ майна подружжя та призначити справу до розгляду по суті. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про час та дату судового засідання, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та дату судового засідання, тому суд на підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК України, вважає за необхідне здійснити розгляд вказаної цивільної справи у відсутності сторони відповідача на підставі наявних у матеріалах справи доказів. З врахуванням вказаних обставин та положень ст.280 ЦПК України, судом ухвалено провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи неявку усіх учасників даної справи у судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України. Фактичні обставини, встановлені судом. 11.02.2011 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали між собою шлюб, який зареєстровано відділом Славутицького міського управління юстиції Київської області, актовий запис №17, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] . 27.07.2018 року, тобто під час перебування у шлюбі, [PERSON] було придбано у власність 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,05 га, кадастровий номер 5123782000:02:004:2376, яка розташована за адресою [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Русіновою А.Є., що зареєстрований в реєстрі №270. Інша 1/2 частина земельної ділянки належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний № 132373632 від 27.07.2018 року. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав, індексний номер 323167119 від 17.02.2023 року [PERSON] є власником частини садового будинку реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2693207851100, загальною площею 150.4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123782000:02:004:2376. Відповідно до Витягу з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва [PERSON] та [PERSON] зареєстрували 08.02.2023 року декларацію про готовність до експлуатації об`єкта - садового будинку за адресою: [ADDRESS] , рік початку будівництва не вказано, рік завершення будівництва 2020 рік. Наразі за [PERSON] зареєстровано право власності на частини садового будинку реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2693207851100, загальною площею 150.4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123782000:02:004:2376, дата реєстрації права власності 17.02.2023 року. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами було набуте у власність спільне майно, що складається з частини земельної ділянки, площею 0,05 га, кадастровий номер 5123782000:02:004:2376, яка розташована за адресою [ADDRESS] , та частини садового будинку реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2693207851100, загальною площею 150.4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123782000:02:004:2376, дата реєстрації права власності 17.02.2023 року. Доказів щодо набуття подружжям іншого майна під час шлюбу сторонами до суду надано не було. Норми права, які застосував суд, та висновки суду За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно дост. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі статтею 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 19.01.21 року зазначила, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема і неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є недопустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Враховуючи, що під час перебування у шлюбі сторонами було набуте у власність спільне майно, що складається з частини земельної ділянки, площею 0,05 га, кадастровий номер 5123782000:02:004:2376, яка розташована за адресою [ADDRESS] , та частини садового будинку реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2693207851100, загальною площею 150.4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5123782000:02:004:2376, і сторони не досягнули згоди щодо його поділу, то поділ зазначеного майна має бути здійснений судом, і в основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, оскільки підстав для відступу від даної презумпції судом не встановлено. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21). Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 23 січня 2024 року (справа № 523/14489/15-ц, провадження № 14-22цс20) зазначила, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час перебування у зареєстрованому шлюбі позивачки та відповідача. Оскільки відповідач не спростував презумпцію спільної сумісної власності, на спірне майно - 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,05 га, кадастровий номер 5123782000:02:004:2376, яка розташована за адресою [ADDRESS] , та 1/2 частину садового будинку загальною площею 150,4 м.кв. за адресою: [ADDRESS] на вказане майно поширюється режим спільної сумісної власності. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові (пункт 40) від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту. Отже, враховуючи вищевикладене, вимоги позивачки про визнання об`єктів (1/2 частину земельної ділянки, площею 0,05 га, кадастровий номер 5123782000:02:004:2376, яка розташована за адресою [ADDRESS] , та 1/2 частину садового будинку загальною площею 150,4 м.кв. за адресою: [ADDRESS] ) спільним сумісним майном не підлягають задоволенню, оскільки саме по собі задоволення вимоги про поділ майна як спільної сумісної власності шляхом визнання за позивачкою та відповідачем права власності на частину цього майна за кожним вже свідчить про визнання майна спільним сумісним майном та припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт. Зазначений висновок суду узгоджується з позицією, висловленою у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, провадження № 14-22цс20. Враховуючи вищевикладене, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, що підтверджені доказами, оціненими за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивачки (у частині задоволення вимог про поділ майна подружжя). Натомість у задоволенні вимог про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та припинення правового режиму спільної сумісної власності слід відмовити у зв`язку з неефективним способом захисту права. Висновок про те, як слід здійснити розподіл судових витрат: Крім того, позивачка просить відшкодувати витрати пов`язані з розглядом справи шляхом стягнення з [PERSON] РНОКПП [NUMBER] , зокрема; судовий збір та витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 гривен на користь [PERSON] . Позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 4200,00 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що усе майно, про яке зазначала позивачка, є спільною сумісною власністю подружжя, і судом здійснюється його поділ в обсязі а у спосіб, що заявлений позивачкою, то понесений позивачкою судовий збір слід стягнути з відповідача. Позивачка також зазначає, що для звернення з даним позовом до суду у неї виникла необхідність звернення до адвоката Одеської Ради адвокатів Пасічник Олени В`ячеславівни, з якою позивачка уклала договір про надання правничої допомоги за №91 від 26.11.2024 року, підписала Акт про виконання робіт від 11.06.2025 року відповідно до укладеного договору про правничу допомогу від 26.11.2024 року за №91, та здійснила оплату за договором у розмірі 20000 гривень, що підтверджується квитанцією за №94 від 06.06.2025 року. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне: Відповідно до Постанови ВП ВС від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Статтею 133 ЦПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.? Як зазначено у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 911/3586/21, критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial