Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: КНП «Херсонська клінічна лікарня ім. А і [PERSON] » звернулась до суду із позовом проти [PERSON] , яким просила суд стягнути з відповідачки 97894,02 грн. витрат за навчання в інтернатурі. У мотивування своїх вимог заявник вказує, що [PERSON] , у зв`язку з закінченням навчання, направлена у розпорядження Департаменту охорони здоров`я Херсонської обласної державної адміністрації від 13.07.2016 року №319-к для проходження інтернатури з наступним працевлаштуванням у КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. А. і О. Тропіних» (правонаступником якого є Позивач). На підставі відповідного наказу місцевого органу виконавчої влади (Департаменту охорони здоров`я Херсонської обласної державної адміністрації) Відповідачку зараховано до проходження інтернатури із подальшим працевлаштуванням до Позивача та, між сторонами, укладено трудовий договір 01.08.2016 року відповідно до якого випускник зобов`язаний відпрацювати у відповідному закладі охорони здоров`я до спливу трирічного терміну після закінчення навчального закладу (не враховуючий навчання в інтернатурі). Проте, Відповідачка була звільнена з посади в закладі охорони здоров`я за ініціативи останньої, в строки, які не відповідають взятому нею раніше обов`язку відпрацювати три роки 25.07.2018 року. У відповідності до наказу №184-К від 20.07.2016 року «Про прийняття на роботу [PERSON] » останню прийнято на роботу з 01.08.2016 року до 30.06.2018 року як випускницю 2016 року «Одеського національного медичного університету» із проведенням виплат заробітної плати на час проходження інтернатури, витрат на відрядження для проходження очної та заочної частини інтернатури відповідно до чинного законодавства. Виплачено допомогу у розмірі академічної або соціальної стипендії. Відповідно до п.п.1 Розділу 2 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, Позивач, в заявлений період дії Договору, був платником єдиного соціального внеску як роботодавець. Отже, за даними бухгалтерського обліку закладу Відповідачці виплачена заробітна плата разом з нарахуваннями, а відтак за період проходження Відповідачкою інтернатури, Позивачем понесено витрати, які він просить стягнути згідно до наданого розрахунку. Позивач у своєму позові стверджує, що повністю виконав умови Договору, а саме: організував та здійснив стажування лікаря-інтерна за навчальним планом та програмою, затвердженими для цієї спеціальності МОЗ України, зокрема, Позивач провів оплату відряджень для проходження очної та заочної частин інтернатури, здійснював виплату заробітної плати за час проходження інтернатури, прийняв Відповідача на посаду лікаря інтерна, тощо. B свою чергу, Відповідачка, взявши на себе обов`язок якісно і добросовісно виконувати навчальні плани і відповідні програми, виконувати вимоги законодавства з організації надання освітніх послуг, а також після закінчення інтернатури відпрацювати у Позивача на посаді лікаря не менше 3-х років, не виконала наведені обов`язки припинивши трудові відносини із Позивачем за власної ініціативи в строки, які не відповідають змісту зобов`язань визначених в Договорі. Позивач стверджує, що бухгалтерією Позивача проведено розрахунок витрат закладу охорони здоров`я на проходження інтернатури лікаря-інтерна, що наведений у позовній заяві. Отже, оскільки Відповідач не виконала обов`язків встановлених для неї Договором та не відшкодувала у добровільному порядку суму витрат, понесених закладом охорони здоров`я, за переконанням Позивача, то, як на думку позивача, є всі підстави для стягнення таких витрат з Відповідачки на користь закладу охорони здоров`я. Короткий зміст заперечень відповідачки: Відповідач, пані [PERSON] не погодилась із позовом. Подала відзив, яким доводи позову не визнала, послалась на те, що укладеним трудовим договором не передбачено виплати відповідачці жодного виду стипендії. Всі надходження на її картковий рахунок (зарплатну картку) йменувались як заробітна плата за трудовим договором. Також на думку відповідачки договір містить в собі вимоги, які суперечать Конституції України, оскільки заробітна плата отримана Відповідачем за період навчання в інтернатурі є її особистою приватною власністю, тоді як положеннями чинного законодавства можливості стягнення із працівника нарахованої та виплаченої заробітної плати за час виконання трудових обов`язків, не передбачається. Окрім того, відповідачка вказує, що у липні 2018 року вимушена була звільнитись за власним бажанням , оскільки отриманих нею коштів не вистачало на життя. Відпрацювавши два з трьох необхідних років, вона переїхала до батьків, та пізніше влаштувалась на роботу до державної установи за спеціальністю, що, на думку відповідачки, виключає твердження того, що вона не відпрацювала сумарно три роки. Тому просила суд у задоволенні позову відмовити повністю. В судове засідання сторони не з`явились, сповіщені про дату, час та місце його проведення належним чином. Встановлені судом фактичні обставини справи: Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] , у зв`язку з закінченням навчання, направлена у розпорядження Департаменту охорони здоров`я Херсонської обласної державної адміністрації від 13.07.2016 року №319-к для проходження інтернатури з наступним працевлаштуванням у КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. А. і [PERSON] » (правонаступником якого є Позивач). На підставі відповідного наказу місцевого органу виконавчої влади (Департаменту охорони здоров`я Херсонської обласної державної адміністрації) [PERSON] зараховано до проходження інтернатури із подальшим працевлаштуванням до КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. А. і О. Тропіних» та, між сторонами, укладено трудовий договір 01.08.2016 року відповідно до якого випускник зобов`язаний відпрацювати у відповідному закладі охорони здоров`я до спливу трирічного терміну після закінчення навчального закладу (не враховуючий навчання в інтернатурі). Зокрема, відповідно до змісту наказу №184-К від 20.07.2016 року «Про прийняття на роботу [PERSON] » останню прийнято на роботу з 01.08.2016 року до 30.06.2018 року як випускницю 2016 року «Одеського національного медичного університету» із проведенням виплат заробітної плати на час проходження інтернатури, витрат на відрядження для проходження очної та заочної частини інтернатури відповідно до чинного законодавства. 01.08.2016 року між сторонами укладено трудовий договір з випускником вищого навчального закладу. Зі змісту пінкту 1.1. договору випускник державного вищого навчального медичного закладу освіти, якому після навчання в інтернатурі присвоєно кваліфікацію лікаря- спеціаліста і який працевлаштований на підставі направлення на роботу, вважається молодим спеціалістом протягом трьох років з моменту укладення ним трудового договору із замовником. Період навчання в інтернатурі до цього терміну не входить. Згідно пункту 1.2 Договору предметом договору є працевлаштування випускника работодавцем на посаду лікаря- педіатра дільничого після закінчення інтернатури. Згідно пункту 2.1.5 договору работодавець зобов`язаний оплачувати роботу випускника згідно штатного розпису та тарифів з урахуванням вимог діючого законодавства про оплату праці. Згідно умов пункту 2.2.5 договору у разі, якщо випускник не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у пп. 9 та 18 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997 року, чи його звільнено з ініціативи роботодавця за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку, відповідно до державного або місцевого бюджету вартість навчання та компенсувати замовнику усі витрати, згідно пункту 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого Постановою КМУ № 992 від 22.08.1996 року. Виплачено допомогу у розмірі академічної або соціальної стипендії. Відповідно до п.п.1 Розділу 2 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, Позивач, в заявлений період дії Договору, був платником єдиного соціального внеску як роботодавець. Судом встановлено, що за змістом наказу КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. А. і О. Тропіних» № 252-К від 19.07.2018 року [PERSON] була звільнена з посади в закладі охорони здоров`я за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, з 25.07.2018 року. Зі змісту довідки бухгалтерії КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. А. і О. Тропіних» [PERSON] нарахована та виплачена стипендія з урахуванням ЄСВ відповідно до умов договору: за 2016 рік 1245413грн., за 2017 рік 50145,45 грн., за 2018 рік 35294,44 грн., а всього виплачено 97894,02 грн. Релевантні джерела права та висновки суду першої інстанції: Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. В пункті 3 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367 (далі - Порядок), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що випускник державного вищого медичного (фармацевтичного) закладу освіти III-IV рівнів акредитації, якому після навчання в інтернатурі присвоєно кваліфікацію лікаря (провізора)-спеціаліста і який працевлаштований на підставі направлення на роботу, вважається молодим спеціалістом протягом трьох років з моменту укладення ним трудового договору із замовником. Період навчання в інтернатурі до цього терміну не входить. В пункті 14 цього Порядку встановлено, що замовники можуть власним коштом надавати студентам матеріальну допомогу, а також встановлювати доплати до державної стипендії, визначеної для відповідної спеціальності, курсу, закладу освіти. Граничні розміри зазначених виплат не обмежуються. Відповідно до пункту 21 цього Порядку випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у пунктах 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Суд констатує, що у договорі сторони передбачили відповідальність, зокрема, обов`язок працівника відшкодовувати роботодавцю витрати, зокрема випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку, відповідно до державного або місцевого бюджету вартість навчання та компенсувати замовнику усі витрати, згідно пункту 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого Постановою КМУ № 992 від 22.08.1996 року. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №607/3693/17 зазначено, що договірне зобов`язання - це відносне правовідношення між юридично рівними і майново самостійними особами, що виникає на підставі укладеного договору, який виражає їх загальну волю на досягнення цивільно-правових результатів майнового чи немайнового характеру, настання яких відбувається у разі здійснення боржником певних активних дій, що відповідають праву вимоги кредитора і не зачіпають прав і законних інтересів третіх осіб, що не є учасниками зазначеного правовідношення. Оскільки метою договірних зобов`язань є досягнення їх сторонами певних правових результатів, особливого значення набуває їх виконання. Виконання зобов`язання - це вчинення кредитором і боржником дій, що становлять його предмет. При виконанні різноманітних договірних зобов`язань суб`єкти мусять керуватися загальними засадами, що йменуються принципами виконання зобов`язання. І в сучасних умовах до них відносять принципи належного та реального виконання зобов`язання, які, до речі, традиційно вважалися такими. У статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №607/3693/17 (провадження №14-151цс20) зазначено, що, вирішуючи спори про стягнення коштів за навчання, судам слід керуватися таким. Якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням. Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові вважала розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця. Отже, «покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті, які надаються іншим працівникам державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучасних умовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства, щодо отримання від держави якісних послуг у відповідних секторах» (пункти 66-68). Доводи відповідачки, що позивач безпідставно просить стягнути з неї кошти, які є її заробітною платою спростовуються бухгалтерською довідкою про нарахування відповідачці та виплату стипендії, розмір та умови її виплати якої передбачені п.2.1.5 Договору. Доводи відповідачки, що укладений між нею та відповідачем договір про відпрацювання трьох років після закінчення навчального вищого закладу, інтернатури, суперечить вимогам закону, та, як наслідок, покладення відповідальності за не відпрацювання, лежить в площині взаємовідносин відповідача та вищого навчального закладу, у позивача не має законних підстав щодо повернення грошових коштів, суд першої інстанції вважає безпідставними, оскільки до спірних правовідносини, як вже зазначалось вище підлягають застосуванню саме положення ЦК України, які регулюють договірні правовідносини і передбачають відповідальність за їх невиконання, а не положення КЗпП України. Доводи того, що відповідачка звільнившись, пізніше працевлаштувалась до іншого медичного державного закладу, не звільняють відповідачку від відповідальності, оскільки наведеними вище нормами закону чітко передбачено відпрацювання трьох років за трудовим договором за направленням, а не за бажанням випускника. Вступаючи до вищого навчального закладу на навчання на безоплатній (державне замовлення) формі навчання, відповідачка підписувала контракт, яким передбачено необхідність відпрацювання трьох років після закінчення вищого навчального закладу та інтернатури. Пізніше, у 2015 році до відповідно Закону України «Про вищу освіту» були внесені зміни, однак ці зміни не є релевантними до встановлених судом правовідносин. Суд першої інстанції безумовно враховує, що відносно обов`язку особи відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати визначену договором про навчання кількість років Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) висловлювався в ряді справ. Так, у справі Chitos проти Греції (рішення від 04 червня 2015 року, заява №51637/12) ЄСПЛ зазначав, що заявник не може правомірно стверджувати, що не знав принципу і обсягу зобов`язання, яке він взяв на себе, обравши кар`єру офіцера і військового лікаря. Однією з головних переваг вступу до армії було безкоштовне навчання. Дійсно, збройні сили беруть на себе вартість усього навчання такої особи, сплачують їй платню і надають соціальне забезпечення як кадровому офіцеру. Натомість від офіцера після отримання диплома вимагається взяти на себе зобов`язання служити у відповідному званні певну кількість років. ЄСПЛ вважає, що накладене на кадрових офіцерів зобов`язання після завершення навчання нести службу протягом певного строку є невід`ємним від покладеного на них завдання. Обчислення строку дії контрактів офіцерів, які отримали освіту коштом армії, і умови розірвання таких контрактів належать до розсуду держави. Вимога держави повернути кошти, витрачені на навчання офіцерів і військових медиків, а також на їх забезпечення відповідно до потреб, виправдовують заборону розривати контракт протягом певного строку і встановлення відшкодування витрат, яких зазнала держава протягом років навчання. Зобов`язання військових лікарів, які бажають піти у відставку до завершення контракту, сплатити державі певну суму на відшкодування витрат, понесених на їх навчання, цілком виправдовується перевагами, яких не мають цивільні студенти у сфері медицини, зокрема забезпеченим працевлаштуванням, отриманням платні тощо. Сам принцип відкупу років, які залишається відслужити, не становить порушення принципу пропорційності. У справі Yanask проти Туреччини (рішення від 06 січня 1993 року заява № 14524/89) щодо права на освіту ЄСПЛ зазначив, що гарантування права на освіту не виключає застосування дисциплінарних стягнень; встановлені обмеження у справі заявника щодо права на освіту у Військовій академії не обмежують його право на освіту у цивільних навчальних закладах. Щодо захисту права власності у рішенні ЄСПЛ вказано, що у заявника виник борг перед державою щодо відшкодування плати за навчання, харчування, проживання у разі невиконання обов`язку стосовно проходження військової служби в армії у встановлений законодавством період. Комісія вважає, що обов`язок здійснити такі відшкодування після відрахування з навчального закладу не порушує права заявника відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції. Обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою «покарання», становить заборонену цим положенням «примусову чи обов`язкову працю». Слід врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити «примусову працю» від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. В протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття «непропорційний тягар» та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції. Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається. Стаття 2 Протоколу №1 до Конвенції захищає та гарантує загальне особисте право особи на освіту. Держави не зобов`язуються організовувати за власний кошт або субсидувати освіту визначеного виду або рівня. Водночас, держава не зобов`язана виключно утримуватись від порушень цього права, а несе й відповідні позитивні зобов`язання, аби забезпечити дотримання права, захищеного статтею 2 Протоколу №1 до Конвенції. Відповідні обмеження не повинні звужувати згадане право настільки, щоб порушити його сутність і позбавити його ефективності. Такі обмеження мають бути передбачуваними для зацікавленої особи і переслідувати законну мету. З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач у повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання, передбачені угодою, у той час як [PERSON] свої зобов`язання порушила, не відпрацювала за направленням три роки, а відтак зобов`язана відшкодувати усі витрати. Судові витрати: Позивач до позову надав квитанцію від 06.11.2019 року про сплату судового збору в сумі 151,00 грн., а також платіжне доручення № 612 від 19.11.2018 року про сплату 1762,00 грн. судового збору. В сумі всього сплачено 1913,00 грн. Позов поданий у 2019 році. Ставка судового збору становила 1921,00 грн. Отже позивач не доплатив до державного бюджету 08,00 грн. судового збору, яку слід стягнути з позивача на користь держави. В силу ст. 141 ЦПК України, оскільки позов слід задовольнити, до всі витрати зі сплати судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved