Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із указаним позовом, в обґрунтування вимог за яким зазначила, що [INFO] померла її рідна тітка по материнській лінії [PERSON] , яка при житті в своїй приватній власності мала будинок [ADDRESS] та земельну ділянку. Відповідно до договору дарування частини жилого будинку та приватизованої земельної ділянки від 08.07.2002 року [PERSON] подарувала позивачу 18/100 частин будинку та 124 кв.м земельної ділянки для обслуговування будинку і господарських будівель. Після дарування у власності [PERSON] залишилось 82/100 ід. частин житлового будинку та 0,0876 га земельної ділянки. За словами позивача, спадкоємців після смерті [PERSON] не залишилось та спадкових прав на її майно ніхто не оформив. Із часу смерті [PERSON] позивач відкрито використовує її частину будинку та земельної ділянки разом з членами своєї сім`ї, постійно доглядає за будинком та земельною ділянкою, проводить поточні ремонти з метою недопущення його руйнування, використовує для забезпечення своєї життєдіяльності. Фактично на даний час позивач є власником зазначеної частини будинку, господарських споруд та земельної ділянки. Таким чином, протягом останніх 13 років позивач відкрито та безперервно володіє 82/100 ідеальних частин будинку з господарськими спорудами та 0,0876 га земельної ділянки про [ADDRESS] . З огляду на викладене, позивач просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 82/100 ід. частин будинку [ADDRESS] . Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 07.06.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 06.02.2026 року позовну заяву в частині позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю на земельну ділянку залишено без розгляду. Представник позивача адвокат Сидорчук М.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що позивач живе в будинку з часу отримання його в дар. З 2002 року в своїй частині будинку проживала тітка [PERSON] , а в іншій - позивач з чоловіком і двома дітьми. В судове засідання 06.02.2026 року представник позивача адвокат Сидорчук М.В. не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Представник Житомирської міської ради в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що займається підприємницькою діяльністю, пов`язаною із оформленням права власності на майно, у тому числі в порядку спадкування. Згадати [PERSON] не може, але напевно видана від його імені на неї довіреність оформлялася, останній скоріше за все приносив якісь документи. Не пам`ятає чи оформила право власності на спадкове майно за [PERSON] . Ні [PERSON] , ні [PERSON] не знає. Свідок [PERSON] пояснила суду, що позивач по справі її подруга з дитинства. На початку 2000 року позивач з чоловіком і дітьми переїхали проживати до будинку [ADDRESS] , де дотепер і проживають. З іншої сторони від позивача жила тітка [PERSON] з чоловіком [PERSON] . Потім тьотя почала зловживати алкогольними напоями і в 2011 року померла, у неї дітей не було. Таку особу як [PERSON] не знає. Позивач із чоловіком підтримують в належному стані іншу половину будинку. Крім них та дітей, більше в будинку ніхто не проживає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що позивач проживає із чоловіком [PERSON] , дочкою та мамою [PERSON] в будинку [ADDRESS] навпроти неї. Знає позивача із 2000 року. В іншій частині будинку проживала тьотя позивача [PERSON] із чоловіком [PERSON] , але вони померли. Дітей в них не було. Про [PERSON] ніколи нічого не чула, його не знає. Позивач доглядає з чоловіком і за іншою частиною будинку. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як слідує з матеріалів справи, позивач по справі [PERSON] є рідною племінницею [PERSON] (а.с. 4-12). 08.07.2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частини жилого будинку та приватизованої земельної ділянки, за умовами якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 18/100 частин жилого будинку [ADDRESS] та приватизовану земельну ділянку розміром 124 кв.м для обслуговування жилого будинку і господарських будівель без зміни її цільового призначення (а.с. 15). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] (а.с. 14). З довідки КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради №1216 від 29.02.2024 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок, зареєстровано за громадянами: [PERSON] на 18/100 ід. частин на підставі договору дарування, посвідченого 08.07.2002 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Фещенко А.С. за реєстром №2467, [PERSON] на 82/100 ід. частин на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 27.06.1991 року Другою житомирською державною нотаріальною конторою за реєстром №2-2333, свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 20.10.1986 року Другою житомирською державною нотаріальною конторою за реєстром №2-5879 (а.с. 22). Із витребуваної судом копії спадкової справи №41/2012, заведеної приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Сєтаком В.Я. до майна померлої [INFO] [PERSON] , вбачається, що [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців, які подали заяви про прийняття спадщини, з огляду на матеріали спадкової справи, немає (а.с. 56-74). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією актового запису про смерть №3526 від 12.11.2022 року (а.с. 126). Згідно відповіді Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області від 14.10.2025 року спадкова справа до майна [PERSON] не заводилася (а.с. 136). Із наявних у матеріалах справи копії паспорту громадянина України [PERSON] і довідки ТОВ «Керуюча компанія «Домком Житомир» слідує, що позивач із 28.05.1996 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25-26). Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Моментом виникнення майнових прав, а саме суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності. При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом. Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю на підставі 344 ЦК України, позивач стверджувала, що має право на визнання за нею права власності за набувальною давністю на частину будинку, яка раніше належала її тітці. Зазначала, що вказаною частиною будинку вона користувалася відкрито та безперервно протягом 13 років після смерті [PERSON] , постійно доглядала за будинком, проводила ремонтні роботи. Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відтак, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Подібні правові висновки зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18, а також у постанові Верховного Суду від 10 січня 2023 року у справі № 462/1720/21 (провадження № 61-7977св22) та інших. Проаналізувавши та оцінивши надані позивачем, а також наявні у матеріалах справи докази суд дійшов висновку про підтвердження ними факту безперервного користування [PERSON] спірною частиною будинку за адресою: [ADDRESS] протягом 13 років на час звернення до суду із указаним позовом, доведення позивачкою сукупності умов, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю на частину нерухомості, а саме: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та безперервність строку володіння, у зв`язку із чим суд вважає за можливе задовольнити позов. На підставі викладеного,

Outcome: approved