Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

22 листопада 2023 року ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси Дяченко В.Г. прийнято до свого провадження справу №523/19925/23 за позовом [PERSON] до Одеської міської ради, Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради, Одеського ордена «Знак Пошани» завод продовольчого машинобудування підприємство з колективною власністю завод «Продмаш», Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп плюс сервіс», треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання правомірним прийняття рішення виконавчим комітетом Суворовської районної ради народних депутатів N?49 від 22.01.1993 р. «Про скасування Рішення N?234 від 19.04.1991 року та застосування наслідки нікчемності (недійсності) рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів N?234 від 19.04.1991 року. 22 жовтня 2024 року суддею Суворовського районного суду м.Одеси Дяченко В.Г. заявлено самовідвід від розгляду цивільної справи №523/19925/23. Згідно п.5 ч.1 ст. 36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді. 24 жовтня 2024 року при повторному автоматизованому розподілі судової справи між суддями, головуючим у справі визначено суддю Бузовського В.В., відповідно до вимог ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою судді Пересипського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2024 року, цивільну справу прийнято до провадження та призначено слухання справи за правилами підготовчого засідання. В подальшому, ухвалами суду від 25 вересня 2024 року прийнято до провадження позови третіх осіб з самостійними вимогами щодо предмета спору [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Пересипського районного суду міста Одеси від 23 жовтня 2025 року - закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання 15.01.2026р., сторони до суду не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином та своєчасно, на адресу суду надійшла заява за підписом представника позивача та представника третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги адвоката Хайнака Валерія Даниловича щодо можливості розгляду справи у відсутність сторони позивача та третіх осіб з самостійними вимогами, а також заява представника відповідача ТОВ «Темп плюс сервіс» про розгляд справу у його відсутність. Відповідачі та треті особи про час та місце слухання справи повідомлені, про причини не явки суду не повідомили, з будь-якими заявами на адресу суду не зверталась, а відтак підстав для відкладення слухання справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не встановлено. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч. 3 ст. 211 ЦПК України). Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, докази надані на підтвердження та спростування позовних вимог, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог та позовних вимог третіх осіб з самостійними вимогами з огляду на наступне. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання правомірним прийняття рішення виконавчим комітетом Суворовської районної ради народних депутатів N?49 від 22.01.1993 року «Про скасування Рішення N?234 від 19.04.1991 року та застосування наслідків нікчемності (недійсності) рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів N?234 від 19.04.1991 року. Так, згідно позовних вимог позивач просить: на підставі ст. ст. 8, 151-2 Конституції України, Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009 у справі №1-9/2009 визнати правомірним прийняття рішення виконавчим комітетом Суворовської районної ради народних депутатів №49 від 22.01.1993 р. «Про скасування Рішення №234 від 19.04.1991 р. На підставі ст. ст. 8, 129-1, 151-2 Конституції України, Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009 у справі №1-9/2009, Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 7 квітня 2021 року № 1-р(ІІ)/2021, Постанови Ради міністрів УРСР від 28 квітня 1980 р. N 285, Постанови Верховної Ради Української РСР №506-12, від 29.11.1990 р., ст. 134 Конституції УРСР, Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 застосувати наслідки нікчемності (недійсності) рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №234 від 19.04.1991 р. шляхом відновлення становища яке існувало до 19.04.1991 р. стосовно будинку розташованого за адресою [ADDRESS] , з державною формою власності. В обґрунтування зазначених вимог позивач зазначив, що Рішенням виконавчого комітету Суворовської райради народних депутатів №234 від 19.04.1991 р. «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» на об`єкти нерухомого майна за адресами: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] ; [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] ; вул. Паустовського 12а, 12; дорога Котовського 168» дано дозвіл на правову реєстрацію заводу «Продмаш» будинку розташованого за адресою м. Одеса, дорога Котовського 168 Рішення №234 від 19.04.1991 р. «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» і перереєстрації будівлі за СПТУ-8» позбавило права наймачів квартир користуватись державними квартирами в будинках з державною формою власності. При прийнятті рішення №234 порушено низку законів. Рішення №234 від 19.04.1991 р. «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» є скасованим на підставі рішення №49. Рішенням господарських судів у справі №916/1107/19 Рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №49 від 22.01.1993 р. не скасовано. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Не погоджуючись з позовними вимогами на адресу суду 13.12.2023 року (вх. № 37270) надійшов відзив за підписом представника відповідача ТОВ «Темп Плюс Сервіс» Зубова С.Г., згідно якого представник відповідача зазначив, що позов задоволенню не підлягає та просив відмовити в його задоволенні з наступних підстав. До позовної заяви Позивач надав свідоцтво про право на спадщину від 31.07.2013 року та договір купівлі продажу від 04 грудня 2003 року, відповідно до якого [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] ,згідно якого Одеський ордена «Знак Пошани» завод продовольчого машинобудування підприємство з колективною власністю завод «Продмаш» продав, а гр. гр. [PERSON] , [PERSON] купили в рівних частках квартиру під [ADDRESS] , загальною площею 55,2 кв. м. Згідно другого абзацу п.1.1. договору купівлі продажу від 04 грудня 2003 року: «Зазначена квартира належить «Продавцю» на підставі Рішення Виконкому Суворовської районної Ради народних депутатів, виданого 19.04.1991 року за №234, зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації в книзі №12 м/с, на сторінці №58, за №1655.» Крім того в інших судових процесах по справі №916/1107/19, по справі №523/14234/20, Рішення яких наявні в додатках до позову, Верховним Судом визнано порушеним право саме Заводу, який є реальним відповідачем по справі №523/19925/23 по незаконним вимогам рейдерської групи, яка діє через підставних позивачів, використовуючи при цьому органи місцевого самоврядування Суворовську районну адміністрацію ОМР та Одеську міську раду, щоб позбавити колектив Заводу власності, яку він викупив у Держави в 1990 році. Тобто, задоволення такого позову призведе до прийняття протиправного судового рішення, за допомогою якого треті особи намагаються узаконити незаконне рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів, надавши діям групі певних осіб легітимного характеру, і тим самим, крім порушення прав самого Позивача, суд може породити додаткову низку позовних вимог до Заводу в різних судових процесах. Позивачем поданий необґрунтований позов, який згідно з нормами матеріального та процесуального права не підлягає задоволенню. Представник зазначає, що, суду відомі висновки Великої Палати Верховного Суду, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації, а тому резюмуємо, що рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме: рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №234 від 19.04.1991 року « Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків Заводу «Продмаш» - не є правочином. Представник зазначає, та звертає увагу суду на те, що основна вимога про визнання правомірним прийняття рішення виконавчим комітетом Суворовської районної ради народних депутатів №49 від 22.01.1993 р. «Про скасування рішення виконкому № 234 від 19.04.1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» і перереєстрації будівлі за СПТУ-8» обумовлена наявністю багатьох Рішень Верховного Суду, якими встановлений юридичний факт про незаконність п.1 рішення №49 від 22.01.1993 р., а саме: у Постановах Верховного суду України: від 12 червня 2023 року у справі №523/17882/19 (провадження № 61- 460св23), від 21.09.2023 року по справі №523/14234/20, (провадження № 61-4768св23), від 04.04.2022 року у справі № 523/15572/16-ц (провадження № 61-20231св21), від 28 вересня 2022 року у справі №523/16978/19 ( провадження № 61-19765св21), від 04 листопада 2020 року у справі №916/1107/19, а також у Постановах Одеського апеляційного суду: від 25.05.2023 року у справі № 523/5581/19 (провадження: 22-ц/813/649/23), від 16.03.2023 року у справі №523/15157/19, від 06.04.2023 року у справі №522/22156/18, з тими самими фізичними особами та є подібними зі справою №523/19925/23, у яких адвокат Хайнак В. Д., приймав участь як представник фізичних осіб за різним складом, які залучені третіми особами до участі у справі, що перебувала на розгляді, що свідчить про зловживання правом на позов третіми особами, які подають штучні та завідомо безпідставні позови. У Постанові Верховного суду України: від 12 червня 2023 року у справі №523/17882/19 (провадження № 61- 460св23) ( додаток 7), позовні вимоги про визнання незаконними дій посадових осіб Одеського ордена «Знак пошани» заводу продовольчого машинобудування підприємства з колективною власністю завод «Продмаш» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп плюс сервіс» щодо позбавлення позачергового права [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , - на приватизацію житлового приміщення та його викуп, розташованого за адресою [ADDRESS] , залишені без задоволення. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2014 р. по справі № 523/1259/14-ц, у задоволенні подібного позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , до [PERSON] «Знак пошани» завод продовольчого машинобудування, треті особи Одеська міська рада, КП «Міське агентство з приватизації житла» про визнання права на приватизацію, вчинення певних дій було відмовлено, «оскільки буд. [ADDRESS] є власністю заводу «Продмаш», яке згідно до статуту є підприємством з колективною власністю а не є державним підприємством». До того ж треті особи свідомо заявляють, що вони вселилися у квартири у державний будинок за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів за №294 від 03.04.1958 року про вселення у будинок [ADDRESS] . Разом з тим в додатках є копія самого рішення виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів за №294 від 03.04.1958 року «Про затвердження переліку робітників та службовців на вселення у будинки підприємств та про надання житлової площі у будинках місцевої ради», в якому згідно п.а).1 ч. Рішення №294 виконком вирішує затвердити перелік робітників Заводу «Продмаш» про вселення 41 родини у новий будинок [ADDRESS] , загальною площею 860 кв. м., що стосується іншого житлового будинку за адресою та іншої загальної площі, який не є об`єктом прийняття а ні рішення №49, а ні рішення №234. Застосування ст. ст. 8, 151-2 Конституції України від 28.06.1996 року, Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009 у справі №1-9/2009, 129-1, 151-2 Конституції України, Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 7 квітня 2021 року № 1- р(ІІ)/2021, до правовідносин, які виникли при прийнятті рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №49 від 22.01.1993 р. та рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №234 від 19.04.1991 року не є можливим, оскільки на той час діяла Конституція УРСР 1978 року, а Стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. При цьому позивач посилається на Постанову Верховної Ради Української РСР №506-12, від 29.11.1990 р., яка ґрунтується на Декларації про державний суверенітет України прийнятою 16.07.1990 року, якою проголошено: Українська РСР самостійно визначає свій економічний статус і закріплює його в законах. Тобто, представник позивача або не знає, або просто «помиляється» щодо дати проголошення Держави Україна, а також ст. 73 КЗпП України, що 24 серпня 1991 року визначений як день незалежності України, а не Декларація, якою проголошений державний суверенітет України, яка на той час перебувала в складі СРСР, і Завод «Продмаш» був підприємством союзного підпорядкування. У Постанові Одеського апеляційного суду у справі № 523/15572/16-ц від 04.11.2021 року, яка вступила в законну силу, по тому же об`єкту - житловому будинку №168, наявний висновок суду щодо необґрунтованості апеляційної скарги адвоката Хайнака В.Д., представника відповідача [PERSON] , про порушення заводом «Продмаш» норми дії Декларації про державний суверенітет Украйни, прийнятою 16.07.1990 року, норми ст. 71 Конституції України, Постанови Верховної ради УРСР №56-12 від 16.07.1990 року. Відповідно до ст. 2 Розділу l Закону «Про підприємства в Українській РСР» від 27.03.1991 року, який був спрямований на реалізацію Декларації про державний суверенітет України ( 55-12 ): До форм власності, встановлених Законом Української РСР «Про власність» ( 697-12 ), можуть діяти підприємства таких видів: - індивідуальне підприємство, засноване на особистій власності фізичної особи та виключно її праці; - сімейне підприємство, засноване на власності та праці громадян Української РСР - членів однієї сім`ї, які проживають разом; - приватне підприємство, засноване на власності окремого громадянина Української РСР, з правом найняття робочої сили; - колективне підприємство, засноване на власності трудового колективу підприємства, кооперативу, іншого статутного товариства, громадської та релігійної організації; - державне комунальне підприємство, засноване на власності адміністративно-територіальних одиниць; - державне підприємство, засноване на загальнодержавній (республіканській) власності; - спільне підприємство, засноване на базі об`єднання майна різних власників (змішана форма власності). У числі засновників спільного підприємства відповідно до законодавства Української РСР можуть бути юридичні особи та громадяни Української РСР, союзних республік, інших держав; - підприємство, засноване на власності юридичних осіб і громадян союзних республік та інших держав. Створення таких підприємств регулюється окремим законодавством Української РСР. Вимога представника позивача про визнання правомірним Рішення Суворовської районної Ради народних депутатів від 22.01.1993 року № 49, повністю протирічить висновку Верховного Суду по справі № 917/1107/19 (додаток 9), який визнав незаконним п.1 Рішення Суворовської районної Ради народних депутатів від 22.01.1993 року № 49, що чітко прописано в рішенні Господарського суду Одеської області від 27.11.2019 року по цій справі. Як зазначено в самому Рішенні № 49 від 22.01.1993 року, його прийняття має вичерпний перелік підстав. Рішення № 49 від 22.01.1993 року було прийнято на підставі розгляду матеріалів, наданих СПТУ-8, постанови Ради Міністрів УРСР від 26.05.1965 року №396, доручення Кабінету Міністрів Документ сформований в системі «Електронний суд» 12.12.2023 16 України від 29.05.1992 року №7935/33 та рішення арбітражного суду №5/363 від 15.10.1992 року. Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.11.2019р. у справі № 916/1107/19, яке набрало законної сили, було встановлено, що рішенням виконкому Суворовської районної ради народних депутатів № 49 від 22.01.1993 року безпідставно та без наявності на те повноважень було скасовано рішення виконкому №234 від 19.04.1991 у повному обсязі, незважаючи на те, що рішенням Арбітражного суду, на яке виконком посилався як на підставу скасування, було вирішено питання лише щодо будівлі за адресою: Паустовського, №12. Представник відповідача зазначив, що чисельними судовими рішеннями були розглянуті тотожні позовні вимоги, суди неодноразово аналізували рішення Виконавчого комітету та з даного приводу встановлені певні обставини. Представник вказує, що також суди, проаналізувавши чинне на момент винесення оскарженого рішення 22.01.1993 законодавство, а саме статтю 19 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», згідно якої виключно на пленарних засіданнях Ради народних депутатів вирішується, зокрема, питання (п.12): скасування розпоряджень голови Ради, рішень та розпоряджень виконавчого комітету, за винятком рішень і розпоряджень з питань, віднесених до повноважень виконавчого комітету щодо здійснення державних функцій, вирішили, що рішення виконавчого комітету районної ради народних депутатів могли бути скасовані виключно шляхом прийняття рішення на пленарних засіданнях Ради народних депутатів, з урахуванням передбачених законом виключень щодо цих правил. Отже, у виконкому не було повноважень скасовувати своє рішення, відтак оскаржене рішення про скасування свого рішення №234 від 19.04.1991 «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» не відповідає вимогам законодавства.» З даного приводу, відповідачем надається Постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду по справі №523/14234/20, (провадження № 61-4768св23) від 21.09.2023 року, який постановив Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року залишити без змін та зазначив: «Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що: позивач просить скасувати рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів № 234 від 19 квітня 1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» через наявність рішення виконавчого комітету Суворовської районної Ради народних депутатів № 49 від 22 січня 1993 року. Однак, оскільки рішення № 49 стосувалося лише гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , який і було зареєстровано за СПТУ-8 на праві власності, то в частині інших будівель, в тому числі і по будинку за адресою: [ADDRESS] , скасування не було. Крім того, судом у справі № 916/1107/19 встановлено, що рішення виконавчого комітету Суворовської районної Ради народних депутатів № 49 від 22 січня 1993 року не відповідає вимогам законодавства. З урахуванням викладеного представник просить: критично поставитися до позовних вимог як до таких, які не ґрунтуються на діючому законодавстві та відмовити позивачеві у задоволенні позову (а.с.68-91 том №2). Також, на адресу суду 21.12.2023 року (вх. № 38132) надійшов відзив на позовну заяву за підписом представника відповідача КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР Білоус Л.П., Згідно якого представник зазначила, що відповідач позов не визнає та просить відмовити в його задоволенні з огляду на наступне. З заявлених позовних вимог вбачається, що позивач просить суд: - на підставі статей 8, 151-2 Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009, визнати правомірним прийняття рішення виконавчим комітетом Суворовської районної ради народних депутатів «Про скасування рішення № 234 від 19.04.1991» від 22.01.1993 № 49; - на підставі статей 8, 129-1, 151-2 Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009, рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 07.04.2021 № 1-р(ІІ)/2021, Постанови Ради міністрів УРСР від 28.04.1980 № 285, Постанови Верховної Ради Української РСР від 29.11.1990 № 506-12, статті 134 Конституції УРСР, Постанови Великої Палати верховного суду від 11.01.2022 у справі № 910/10784/16, застосувати наслідки нікчемності (недійсності) рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів від 19.04.1991 № 234 шляхом відновлення становища яке існувало до 19.04.1991 стосовно будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з державною формою власності. Відповідно до розділу II пунктів 2.2.1.- 2.2.9. Статуту КП «БТІ» ОМР, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 28.07.2021 № 462-VIII, предметом діяльності Підприємства є: - здійснення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна; - ведення обліку об`єктів нерухомого майна, розташованого на території м. Одеса; - надання копій матеріалів первинної або попередньої технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, які відсутні у Реєстрі будівельної діяльності за запитами виконавцю та/або замовнику, які зберігаються на Підприємстві; ведення і зберігання інвентаризаційних та реєстраційних справ, створених Підприємством за результатами оформлення та/або реєстрації прав на нерухоме майно, що виникли в установленому законодавством порядку до 01.01.2013 року; - зберігання реєстрових книг, алфавітної картотеки на власників об`єктів нерухомого майна, що розташовані на території м. Одеси; - надання інформації та/або копій матеріалів, що знаходяться на зберіганні у Підприємства, у тому числі на договірних засадах; - надання інформаційних та консультаційних послуг фізичним та юридичним особам у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно; 2.2.8. Проведення судових експертиз (обстежень та досліджень). 2.2.9. Здійснення професійної оціночної діяльності. Враховуючи вищевикладене, до повноважень КП «БТІ ОМР» не належить визнання правомірним прийняття рішень виконавчим органом місцевого самоврядування, зокрема, рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів «Про скасування рішення № 234 від 19.04.1991» від 22.01.1993 № 49. Окрім того, слід зазначити, що у позовній заяві не зазначено, яким чином КП «БТІ» ОМР» порушує, не визнає або оспорює права чи інтереси позивача, за захистом якого порушеного права звернувся позивач, жодним чином не обґрунтовано, чому саме КП «БТІ» ОМР має відповідати за заявленими позовними вимогами, на підставі яких норм матеріального права, та яким чином і хто, у разі задоволення позовних вимог, буде виконувати рішення суду. Враховуючи вищевикладене вважаємо, що КП «БТІ» ОМР є неналежним відповідачем у справі (а.с.3-9 том №3). В подальшому, 22.12.2023 року (вх. № 38422) на адресу суду за підписом представника відповідача Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради Гарган Сергія Юрійовича надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Представник зазначає, що зазначені позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки в даному спорі позивачем пропущено строк позовної давності звернення до судової інстанції. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. Згідно до положень ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України. Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований в Постанові Верховного суду України від 29.10.2014 р. у справі №6-152цс14). Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Між тим, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права) так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило ч.1 ст.261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Як стверджує позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 04.12.2003р., та свідоцтвом на право на спадщину від 31.07.2013. Відповідно до договору купівлі-продажу від 04.12.2003 Одеський Ордена «Знак Пошани» завод продовольчого машинобудування підприємство з колективно власністю Завод «Продмаш», у особі начальника юрбюро [PERSON] з однієї сторони та гр. гр. [PERSON] , [PERSON] які мешкають в [ADDRESS] - далі покупці, склали цей договір за яким покупці купили в рівних частинах квартиру під [ADDRESS] . Крім того згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 31.07.2013 спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , 1939 р.н., яка померла [INFO] , є її син [PERSON] , [INFO] . Таким чином, на момент прийняття оскаржуваного рішення, а саме 1991 року позивач не мав жодних прав на майно. Звертаємо увагу суду, що з моменту прийняття спірного рішення № 234 від 19.04.1991р. «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» і перереєстрації будівлі за СПТУ-8» пройшло 32 роки і позивач не звертався за захистом своїх прав до суду з приводу оскарження цього рішення, тим самим пропустивши строк позовної давності. Також, зазначив, що Пересипська районна адміністрація не є належним відповідачем у даній справі (а.с.36-45 том №3). Щодо позовних вимог за позовом третьої особи [PERSON] , позивач зазначає, що рішенням виконавчого комітету Суворовської райради народних депутатів №234 від 19.04.1991 р. «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» на об`єкти нерухомого майна за адресами: [ADDRESS] , 43, [ADDRESS] , [ADDRESS] ; [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] , 12; дорога Котовського 168» дано дозвіл на правову реєстрацію заводу «Продмаш» будинку розташованого за адресою м. Одеса, дорога Котовського 168 Рішення №234 від 19.04.1991 р. «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» і перереєстрації будівлі за СПТУ-8» позбавило права наймачів квартир користуватись державними квартирами в будинках з державною формою власності. При прийнятті рішення №234 порушено низку законів. Згідно з рішенням суду по справі №916/1107/19 від 27.11.2019 р., у задоволенні позову [PERSON] « [PERSON] » завод продовольчого машинобудування підприємство з колективною власністю завод «Продмаш» (вул. Миколаївська дорога, 253, м. Одеса, 65102, Код ЄДРПОУ 13884 220) до Одеської міської ради (65004, м. Одеса, пл. Думська, 1, Код ЄДРПОУ 26597691); Суворовської районної адміністрації ОМР (65025, м. Одеса, просп. Добровольського. 106, Код ЄДРПОУ 26303235) про визнання незаконним та часткове скасування пункту 1 Рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №49 від 22.01.1993 р. «Про скасування Рішення №234 від 19.04.1991 р. «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» і перереєстрації будівлі за СПТУ-8» в частині скасування права власності на об`єкти нерухомого майна за адресами: [ADDRESS] , 43, [ADDRESS] , [ADDRESS] ; [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] ; [ADDRESS] відмовлено. Не погоджуючись зі зазначеним рішенням, позивач звернувся до апеляційної інстанції. В постанові Південно-західного апеляційного господарського суду вказано: «Апеляційну скаргу Одеського Ордену «Знак Пошани» завод продовольчого машинобудування підприємство з колективною власністю завод «Продмаш» - залишити без задоволення. В подальшому рішення суду першої та апеляційної інстанції касаційна інстанція залишила без змін. Таким чином дозвіл на правову реєстрацію будинків є скасованим з 22.01.1993 р. З урахуванням викладеного третя особа з самостійними вимогами просить: на підставі Постанови Ради міністрів УРСР від 28 квітня 1980 р. N 285, Постанови Верховної Ради Української РСР №506-12, від 29.11.1990 р., ст. 134 Конституції УРСР, визнати недійсним рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №234 від 19.04.1991 р. 3. На підставі ст. ст. 8, 151-2 Конституції України, Рішення Конституційного Суду Документ сформований в системі «Електронний суд» 22.12.2023 18 України від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009 у справі №1-9/2009 визнати правомірним прийняття рішення виконавчим комітетом Суворовської районної ради народних депутатів №49 від 22.01.1993 р. «Про скасування Рішення №234 від 19.04.1991 р. 4. На підставі ст. ст. 8, 129-1, 151-2 Конституції України, Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009 у справі №1-9/2009, Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 7 квітня 2021 року № 1-р(ІІ)/2021, Постанови Ради міністрів УРСР від 28 квітня 1980 р. N 285, Постанови Верховної Ради Української РСР №506-12, від 29.11.1990 р., ст. 134 Конституції УРСР, Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16 застосувати наслідки нікчемності (недійсності) рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №234 від 19.04.1991 р. шляхом відновлення становища яке існувало до 19.04.1991 р. стосовно будинку розташованого за адресою [ADDRESS] , з державною формою власності. Щодо позовних вимог третьої особи яка заявляє позовні вимоги на предмет спору [PERSON] , позивач просить: на підставі ст.11 Конституції УРСР 1978 р., ст. ст. 8, 129-1, 151-2 Конституції України, Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009 у справі №1-9/2009, Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 7 квітня 2021 року № 1-р(ІІ)/2021, Постанови Ради міністрів УРСР від 28 квітня 1980 р. N 285, Постанови Верховної Ради Української РСР №506-12, від 29.11.1990 р., ст. 134 Конституції УРСР, Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16, рішення виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 03.04.1958 за №294, застосувати наслідки нікчемності (недійсності) рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №234 від 19.04.1991 р. шляхом відновлення становища яке існувало до 19.04.1991 р. стосовно будинку розташованого за адресою [ADDRESS] , з державною формою власності. Позовні вимоги обґрунтовані наступним: Рішенням виконавчого комітету Суворовської райради народних депутатів №234 від 19.04.1991 р. «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» на об`єкти нерухомого майна за адресами: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] ; [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] ; вул. Паустовського 12а, 12; дорога Котовського 168» дано дозвіл на правову реєстрацію заводу «Продмаш» будинку розташованого за адресою м. Одеса, дорога Котовського 168 Рішення №234 від 19.04.1991 р. «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» і перереєстрації будівлі за СПТУ-8» позбавило права наймачів квартир користуватись державними квартирами в будинках з державною формою власності. При прийнятті рішення №234 порушено низку законів. Третя особа з самостійними вимогами зазначає, що рішення №234 від 19.04.1991 р. «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» є скасованим на підставі рішення №49. Рішенням господарських судів у справі №916/1107/19 Рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №49 від 22.01.1993 р. не скасовано. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У наведеній нормі закріплена презумпція правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Презумпція може бути спростована у двох випадках: якщо правочини за своїм змістом, формою чи іншими елементами в імперативній формі визнаються недійсними законом з моменту їх вчинення (нікчемні правочини) або недійсність яких встановлюється судом на вимогу заінтересованої особи у встановлених законом випадках (оспорювані правочини)». Крім того, згідно рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 03.04.1958 за №294 квартира [ADDRESS] , відноситься до 10% фонду міської ради. В подальшому нумерація будинку була змінена на адресу [ADDRESS] , документів згідно довідки КП БТІ ОМР від 11.01.2024 р. за №59/03.01-12 за терміном часу не збереглися. Крім того, згідно рішення ОМР №339 від 10.08.1995 р. [PERSON] в м. Одеса перейменована на Миколаївську дорогу. Інших житлових будинків заводом «Продмаш» по дорозі Котовського в 1958 році не приймалось. Тобто власником даної квартири є Одеська міська рада та виконком Суворовської районної ради народних депутатів позбавлений правових підстав приймати рішення щодо майна Одеської міської ради народних депутатів. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України встановлено належність власникові права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що як позивачем та і третіми особами з самостійними вимогами, предмет та підстави позову щодо застосування наслідків нікчемності правочину є такими, що випливають з один і тих самих підстав та, як позивач так і треті особа з самостійними вимогами у своїх позовах посилаються на одні й ті ж підстави обґрунтування позовних вимог. Отже, щодо позовних вимог за позовом [PERSON] та третіх осіб з самостійними вимогами про застосування наслідків нікчемності (недійсності) рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів № 234 від 19.04.1991 року шляхом відновлення становища, яке існувало до 19.04.1991 року, суд зазначає наступне. Матеріалами справи встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] , станом на 1987 рік, перебував у державній власності та знаходився в оперативному управлінні заводу «Продмаш». Згідно державного акту про викуп майна від 27 липня 1990 року завод «Продмаш» придбав у власність зазначений житловий будинок. Рішенням виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №234 від 19.04.1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» було вирішено зареєструвати в ОМБТІ будинки: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] ; [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] ; [ADDRESS] , 12; дорога [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів № 49 від 22 січня 1993 року (яке позивач просить визнати правомірним) після розгляду матеріалів, наданих СПТУ-8, та на підставі постанови Одеського обласного арбітражного суду № 5/363 від 15 жовтня 1992 року, постанови Ради Міністрів УРСР від 26 травня 1965 року № 396, доручення Кабінету Міністрів України від 29 травня 1992 року № 7935/33, рішення Виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів № 234 від 19 квітня 1991 року скасовано повністю, вирішено вважати гуртожиток на [ADDRESS] власністю СПТУ-8 та зареєструвати в Одеському міському бюро технічної інвентаризації. Одеським міським бюро технічної інвентаризації і реєстрації об`єктів нерухомості 26.02.2003р. було видано дублікат реєстраційного посвідчення, яким було посвідчено, що домоволодіння [ADDRESS] в цілому зареєстроване за заводом «Продмаш» на підставі рішення виконкому Суворовської райради №234 від 19.04.1991р. і зареєстровано в реєстраційній книзі №1655-стор. 58-кн.12 м/с. Вказані обставини вже були встановлені судами у справах №523/15572/16-ц та №523/16978/19 і не підлягають доказуванню в силу норми ч.4 ст.82 ЦПК України. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.03.2020 р. та 01.12.2020р. будинок [ADDRESS] , загальною площею 1940,0кв.м. в цілому зареєстрований за заводом «Продмаш» на підставі рішення №234 від 19.04.1991р. виконавчого комітету Суворовської райради народних депутатів м. Одеси. Рішення виконавчих комітетів це офіційні акти органів місцевого самоврядування, що приймаються колегіально на засіданнях більшістю голосів для вирішення питань місцевого значення, управління комунальною власністю та делегованих повноважень. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію фактом їх виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Отже за своєю правовою природою рішення органу місцевого самоврядування (його структурних підрозділів) взагалі не є правочином, тому рішення не може бути визнано недійсним, а тим більше нікчемним. Рішення органу місцевого самоврядування можуть визнаватися такими, що не відповідають закону, а як наслідок підлягають скасуванню. Суд зазначає, що правовідносини, які виникли між сторонами є такими, що мають регулюватись Цивільним Кодексом України 1963 року, оскільки вимоги щодо змісту та форми правочинів визначаються законодавством, чинним на момент їх вчинення. Це саме положення стосується також підстав визнання правочинів недійсними. При розгляді справи про визнання правочину недійсним він оцінюється на предмет відповідності до вимог законодавства, чинного під час його укладення. Отже, на правочини вчинені до моменту набуття чинності Цивільним кодексом України від 16 січня 2003 року, тобто до 01 січня 2004 року, поширюється законодавство, чинне на момент їх укладення, зокрема Цивільний кодекс Української РСР від 18 липня 1963 року, зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2021 року в справі № 478/708/19 (провадження № 61-2680св20), постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 205/1783/20 (провадження № 61-480св23), постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2023 року в справі № 203/4638/20 (провадження № 61-4402ск23)). Щодо вимоги про визнання правочину недійним суд зазначає, що термін «нікчемність правочину», передбачений ЦК України 2003 року, до прийняття цього Кодексу у законодавстві не вживався. ЦК УРСР взагалі не передбачав поділу правочинів на нікчемні та оспорювані за характером їх недійсності. Цивільний кодекс Української РСР не встановлював інституту нікчемності правочину, який запровадили аж у ЦК України, що набрав чинності 1 січня 2004 року. Єдиним механізмом підтвердження недійсності угоди, що існував до появи вказаного інституту, було визнання такої недійсності за рішенням суду. Саме такі висновки викладені в пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21). За загальним правилом, дія актів цивільного законодавства в часі має футороспективний характер, тобто спрямована на майбутнє. У зв`язку з чим законодавець передбачає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання; саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення. Тому при вирішенні питання щодо кваліфікації правочину чи договору як недійсного має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення; в ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору. Тобто, правочин чи договір, які вчинялися під час чинності ЦК УРСР 1963 року, могли бути визнанні недійсними на підставі рішення суду; норми ЦК України 2003 року щодо недійсності правочинів не можуть бути застосовані при вирішенні спору про недійсність правочину чи договору, який вчинявся під час чинності ЦК УРСР 1963 року. З урахуванням викладеного позовні вимоги викладені в пункті 3 позовної заяви щодо застосування наслідків недійсності нікчемності (недійсності) рішення виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради народних депутатів № 234 від 19.04.1991 року шляхом відновлення становища яке існувало до 19.04.1991 року стосовно будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] з державною формою власності задоволенню не підлягають, як такі, що не ґрунтуються на нормах Закону який має бути застосований до спірних правовідносин, оскільки, в ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору. З огляду на зазначене позовні вимоги третьої особи [PERSON] до Одеської міської ради, Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський Ордена «Знак Пошани» Завод «Продмаш», Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп плюс сервіс», треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про застосування наслідків нікчемності (недійсності) рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів N?234 від 19.04.1991 року, а також позовні вимоги третьої особи [PERSON] щодо застосування наслідків нікчемності (недійсності) рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів N?234 від 19.04.1991 року - задоволенню також не підлягають, оскільки ЦК УРСР 1963 року (який застосовується судом при розгляді спірних правовідносин) не передбачав конструкції нікчемності правочину чи договору. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання правомірним прийняття рішення виконавчим комітетом Суворовської районної ради народних депутатів № 49 від 22.01.1993 року «Про скасування Рішення № 234 від 19.04.1991 року» та позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] до Одеської міської ради, Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський Ордена «Знак Пошани» Завод «Продмаш», Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп плюс сервіс», треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання правомірним прийняття рішення виконавчим комітетом Суворовської районної ради народних депутатів N?49 від 22.01.1993 року «Про скасування Рішення N?234 від 19.04.1991 року, суд зазначає наступне. Рішенням виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів № 49 від 22.01.1993 року було скасовано рішення виконкому №234 від 19.04.1991 р. «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш». Таке рішення було прийнято на підставі розгляду матеріалів, наданих СПТУ-8, постанови Ради Міністрів УРСР від 26.05.1965 року №396, доручення Кабінету Міністрів України від 29.05.1992 року №7935/33 та рішення арбітражного суду №5/363 від 15.10.1992 року. Так, рішенням Арбітражного суду від 15.10.1992 року (справа №5/363) за позовом Одеського заводу «Продмаш» до СПТУ-8 м. Одеси про звільнення будівлі по [ADDRESS] , було вирішено вимогу заводу «Продмаш» про звільнення гуртожитку по [ADDRESS] , - відхилити, зобов`язано Одеський завод «Продмаш» звільнити будівлю по [ADDRESS] . Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.11.2019р. у справі № 916/1107/19, яке набрало законної сили, було встановлено, що рішенням виконкому Суворовської районної ради народних депутатів № 49 від 22.01.1993 року безпідставно та без наявності на те повноважень було скасовано рішення виконкому №234 від 19.04.1991 у повному обсязі, незважаючи на те, що рішенням Арбітражного суду, на яке виконком посилався як на підставу скасування, було вирішено питання лише щодо будівлі за адресою: [ADDRESS] . Так, суд вважає за доцільне зазначити, що вказаним судовим рішенням були встановлені наступні обставини: «…Оскільки, як встановлено вище, рішення Арбітражного суду 15.10.1992р, предметом розгляду був спір щодо будівлі за адресою: [ADDRESS] . Водночас, пунктом 1 Рішення виконкому Суворовської районної ради народних 1993 року №49 зазначено «рішення виконкому №234 від 19.04.1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» - скасувати». Таким чином, зазначеним рішенням 1993 року виконком безпідставно та без наявності на те повноважень скасовано рішення виконкому №234 від 19.04.1991р, у повному обсязі, незважаючи на те, що рішенням Арбітражного суду, на яке виконком посилався як на підставу скасування, було вирішено питання лише щодо будівлі за адресою: [ADDRESS] . Крім того, відповідно ст.32 Закону УРСР Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування, від 07.12.1990, № 533-XII, закріплена загальна компетенція виконавчого комітету Ради народних депутатів: розробляє і подає на затвердження Ради схему організації самоврядування на відповідній території, структуру, загальну чисельність апарату управління та витрат на його утримання; утворює, реорганізує і ліквідує відділи, управління та інші органи виконавчого комітету в межах затвердженої Радою структури, затверджує положення про них, призначає та звільняє їх керівників; утворює і затверджує комісії при виконавчому комітеті Ради, змінює їх склад, керує їх роботою; скасовує акти відділів, управлінь, інших підпорядкованих йому органів, а також підприємств (об`єднань), організацій і установ, які належать до комунальної власності; утворює виборчі дільниці та виборчі комісії, сприяє комісіям у здійсненні ними своїх повноважень відповідно до законодавства; організує виконання рішень Ради, а також затверджених нею планів та програм економічного і соціального розвитку, бюджету. Виконавчий комітет є незалежним у виборі форм і методів при здійсненні своєї виконавчо-розпорядчої діяльності. Виконавчий комітет здійснює також окремі повноваження, делеговані йому державою. Відповідно п.12, п.17 ст.19 Закону УРСР Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування, від 07.12.1990, № 533-XII, виключно на пленарних засіданнях Ради народних депутатів вирішуються зокрема питання про скасування розпоряджень голови Ради, рішень та розпоряджень виконавчого комітету, за винятком рішень і розпоряджень з питань, віднесених до повноважень виконавчого комітету щодо здійснення державних функцій; регулювання земельних відносин відповідно до законодавства. Вищевказана норма права за методом правового регулювання є імперативною тобто такою, що виражає в категоричних приписах держави чітко визначенні діяння, які не допускають ніяких відхилень від вичерпно перелічених прав та обов`язків. Таким чином, скасування рішень та розпоряджень виконавчого комітету віднесено до виключної компетенції Ради народних депутатів.». Згідно частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Встановлення зазначених вище обставин рішенням суду, яке набрало законної сили, вказує на те, що рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №234 від 19.04.1991 року в частині реєстрації житлового будинку [ADDRESS] за заводом «Продмаш» станом на 26.02.2003р. було чинним, а Одеське БТІ мало достатньо правових підстав для видачі заводу «Продмаш» дублікату реєстраційного посвідчення. Отже, на підставі правовстановлюючого документу, у цьому випадку є чинне рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів №234 від 19.04.1991 року, Одеським міським бюро технічної інвентаризації і реєстрації об`єктів нерухомості 26.02.2003р. було видано дублікат реєстраційного посвідчення. Слід також зазначити, що, Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у справі № 523/14234/20 у постанові від 21 вересня 2023 року підтверджено, що рішення виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів № 234 від 19 квітня 1991 року «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків Заводу «Продмаш» є правомірним та чинним. З огляду на викладене суд зазначає, що порушене позивачем питання щодо визнання правомірним рішення виконавчого комітету № 49 від 22.01.1993 року було предметом розгляду за різними позовними вимогами, з даного приводу наявні судові рішення, якими встановлені обставини щодо правомірності Рішення№ 234 від 19.04.1991 року, а відтак, позовні вимоги щодо визнання правомірності рішення № 49 від 22.01.1993 року яким скасовано рішення № 234 від 19.04.1991 року задоволенню не підлягають, як такі, що зводяться до переоцінки доказів. Щодо клопотання представника відповідача Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку на звернення до суду, суд зазначає наступне. Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Частина 1 статті 261 ЦК України встановлює, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно зі ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як встановлено, матеріалами справи, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 04.12.2003 та свідоцтвом на право на спадщину від 31.07.2013. Також, представник зазначає, що з моменту прийняття спірного рішення № 234 від 19.04.1991р. «Про правову реєстрацію в ОМБТІ будинків заводу «Продмаш» і перереєстрації будівлі за СПТУ-8» пройшло 32 роки і позивач не звертався за захистом своїх прав до суду з приводу оскарження цього рішення, тим самим пропустивши строк позовної давності. У своїй постанові від 27.01.2021р., по справі №186/599/17 Верховний Суд наголосив, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності. Разом з цим, суд зазначає, що оскільки позов не підлягає задоволенню з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту права, не обґрунтованості та безпідставності позовних вимог, то суд не приймає до уваги заяву представника відповідача про застосування наслідків пропуску позовної давності, а тому позовна давність судом не застосовується. Ураховуючи викладені обставини суд вважає, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Статтею ст.263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Аналізуючи в сукупності досліджені докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позивачем а також третіми особами з самостійними вимогами, не доведено тих обставини, на які він посилаються як на підставу своїх вимог, обраний спосіб захисту є невірним, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. В силу ст. п.2 ч. 1 ст.141 ЦК України судові витрати - у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed