Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , адвокат Чепурнов В.І., звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , та після збільшення позовних вимог просить суд: поділити між [PERSON] та [PERSON] , майно подружжя, що є спільною сумісною власністю, легковий автомобіль Hyundai Tucson 2008 року реєстраційний номер [NUMBER] , шляхом присудження [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частини легкового автомобіля марки Hyundai Tucson 2008 року реєстраційний номер [NUMBER] : визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на легковий автомобіль марки Hyundai Tucson 2008 року випуску VIN (номер кузова, шасі, рами) [NUMBER] реєстраційний номер [NUMBER] ; припинити право власності за [PERSON] у спільному майні подружжя на легковий автомобіль марки Hyundai Tucson 2008 року випуску VIN (номер кузова, шасі, рами) [NUMBER] реєстраційний номер [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості частки легкового автомобіля марки Hyundai Tucson 2008 року випуску VIN (номер кузова, шасі, рами) [NUMBER] реєстраційний номер [NUMBER] , в розмірі 173 933,41 гривень. Поділити між [PERSON] та [PERSON] майно подружжя, що є спільною сумісною власністю, мотоцикл Spark марки SP 150S-17 2018 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] , шляхом присудження [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частини мотоцикла Spark марки SP 150S-17 2018 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на мотоцикл Spark марки SP 150S- 17 2018 року реєстраційний номер [NUMBER] ; припинити право власності [PERSON] у спільному майні подружжя на мотоцикл Spark марки SP 150S-17 2018 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості частки мотоцикла Spark SP 150S-17 2018 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] , в розмірі 15 000 гривень. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. В обґрунтування вимог зазначено, що з 22.11.2004 позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 11.01.2024 шлюб між сторонами розірвано. У період шлюбних відносин 29 травня 2019 року ними було придбано мотоцикл Spark марки SP 150S-17 2018 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] , який було зареєстровано на ім`я відповідача та яким він користується на теперішній час. Також, 19 листопада 2019 року ними було придбано автомобіль «Hyundai Tucson» реєстраційний номер [NUMBER] , який теж було зареєстровано на ім`я відповідача та яким він користується на теперішній час. Тому просить задовольнити заявлені вимоги. Ухвалою суду від 24.06.2025 відкрито провадження у вказаній справі із призначенням підготовчого засідання та викликом сторін. Ухвалою суду від 17.09.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Мотуза О.В. про зупинення провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя - відмовлено. Ухвалою суду від 17.09.2025 заяву адвоката Чепурнова Віталія Івановича, який діє в інтересах та від імені [PERSON] , про прийняття збільшення позовних вимог в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено. Прийнято заяву про збільшення позовних вимог в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Відкладено підготовче судове засідання на 09 жовтня 2025 року о 10 годині 00 хвилин. Ухвалою суду від 09.10.2025 року справу було призначено до судового розгляду по суті. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, заявою від 09.02.2026 року просили справу розглянути за їх відсутності, на позовних вимогах наполягали. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, заяв про відкладення слухання справи не подав, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Причину своєї неявки не повідомив, відзив на позов не подав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Як установлено судом та не оспорюється учасниками процесу, [PERSON] та [PERSON] з 22 листопада 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2024 розірвано (а.с. 4 актовий запис про шлюб із застосунку «Дія»). Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Згідно з частиною першою статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, порядок розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки, що є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя, а в разі неподільності присудження одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними, або реалізації через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки, що регламентовано статтею 71 СК України. Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67 цс 20(пункт 58); постанова Великої Палата Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21, яка стосується саме поділу нерухомого майна подружжя (пункти 23-27, 36). Зокрема, у пункті 36 наведеної постанови Великої Палати Верховного Суду зазначено таке: «Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України)». Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Щодо поділу рухомого майна подружжя суд виходить з такого. Під час перебування сторін у шлюбі, сторонами було придбано: транспортний засіб марки Hyundai Tucson 2008 року випуску VIN (номер кузова, шасі, рами) [NUMBER] реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] , що підтверджується повідомленням Територіального сервісного центру МВС № 1248 (а.с. 5) та мотоцикл Spark SP 150S-17 2018 року випуску реєстраційний номер [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 37). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилається на те, що в силу презумпції віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя, рухоме майно автомобіль марки Hyundai Tucson реєстраційний номер [NUMBER] та мотоцикл Spark SP 150S-17 реєстраційний номер [NUMBER] , нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю з рівністю часток. Вартість майна нею визначено відповідно до калькулятора розрахунку вартості майна, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля марки «Hyundai Tucson реєстраційний номер [NUMBER] , на дату оцінки складає 347 866,82 грн. (а.с. 7), ринкова вартість мотоцикла Spark SP 150S-17 реєстраційний номер [NUMBER] , на дату оцінки складає 30 000 грн. (а.с. 108). Стороною відповідача не спростовано презумпцію спільно набутого в період шлюбу рухомого майна. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п.22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Верховний Суд у своїх правових позиціях неодноразово зазначав, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Аналогічний висновок Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладено у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц,у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі №755/20923/14-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц, від 09 грудня 2020року у справі №301/2231/17. Суд, розглядаючи справу на підставі поданих до суду письмових доказів учасниками справи, приймає як належні та допустимі докази надані позивачем калькулятор розрахунку вартості автомобіля по визначенню вартості спірного автомобіля та мотоцикла з визначенням ринкової вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) транспортного засобу на час звернення до суду. Таким чином, оскільки рухоме майно, а саме транспортний засіб марки Hyundai Tucson реєстраційний номер [NUMBER] та мотоцикл Spark SP 150S-17 реєстраційний номер [NUMBER] , набуто сторонами за час шлюбу, воно являється спільним сумісним майном подружжя, презумцію чого не спростовано відповідачем в судовому засіданні, автомобіль та мотоцикл є неподільним майном, то підлягають поділу шляхом виділення у власність відповідача з присудженням позивачці, як іншому з подружжя, грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно (постанова Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951 св 23). Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При розгляді справи суд забезпечив обом сторонам можливість надати докази на підтвердження їх вимог та заперечень. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Оскільки належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надав, ураховуючи, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, оскільки збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду та кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (статті 12,13 ЦПК України), суд дійшов висновку про наявність підстав для повного задоволення вимог. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивачки підлягають відшкодуванню судові витрати по сплаті судового збору. Крім того, пунктом 5частини 3статті 133ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Разом із тим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 31 жовтня 2022 року у справі № 236/3503/20-ц (провадження № 61-19531св21). Позивачем до суду подано договір про надання правової допомоги від 07.06.2025, копії ордеру, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, акт виконаних робіт від 13.01.2026 та платіжний документ про сплату гонорару. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)). Відповідачем не подано обґрунтованих заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу, тому враховуючи зазначене, оскільки витрати на правничу допомогу підтверджені належними доказами, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування стороні позивача витрат на правничу допомогу в заявленому розмірі, що узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 13 березня 2025 року у справі № 275/150/22 (провадження № 61-13766св24).

Outcome: approved