Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи: позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом (а.с. 1-8) до відповідача Долинської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] , в якому просить зобов`язати відповідача надати йому кімнату № [NUMBER] в гуртожитку «Дружба» (склад сім`ї 1 особа [PERSON] наймач), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] і видати ордер на таку. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що він перебуваючи на посаді начальника ЦВНГ №1 НГВУ «Долинанафтогаз», 23.07.2018 звернувся із відповідною заявою про надання йому кімнати у гуртожитку, у зв`язку із територіальною віддаленістю його місця проживання від місця роботи. 21.08.2018 НГВУ «Долинанафтогаз» було видано йому ордер №2 на поселення у кімнату [ADDRESS] , який належав цьому управлінню. 26 квітня 2019 року, на підставі рішення відповідача Долинської міської ради, даний гуртожиток було прийнято у комунальну власність, а 13.06.2019 виконавчим комітетом відповідача прийнято рішення №103 «Про упорядкування проживання у гуртожитку «Дружба» комунальної власності територіальної громади [ADDRESS] », яким вирішено видати ордери на жилу площу, яку займають мешканці згідно із поданими заявами та документами, що підтверджують надання її попереднім власником. Звернувшись до відповідача Долинської міської ради, із заявою про видачу йому ордера на надану йому НГВУ «Долинанафтогаз» кімнату, відповідачем було відмовлено, через те, що, зокрема, таку (кімната [ADDRESS] ) займає вже третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] . Вказана відмова була обґрунтована тим, що останній, згідно із карточкою прописки форми А, там зареєстрований з 23.03.2009 і на його ім`я 30.12.2008 було видано ордер №26, на кімнату № [NUMBER] цього гуртожитка. Вказує, що у листі від 24.11.2019, наданому на запит відповідача, НГВУ «Долинанафтогаз» повідомило, що управлінням не приймалось рішення та не видавалось жодного документа на вселення чи надання кімнати № [NUMBER] чи кімнати №1, 2, 3 третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON] . В гуртожитку не було кімнати № [NUMBER] . На день передачі гуртожитку у комунальну власність, у списках зареєстрованих жителів гуртожитку, [PERSON] немає. Таким чином, відповідач Долинська міська рада необґрунтовано та безпідставно порушує його права в частині відмови у видачі ордера на жилу площу. Представник відповідача Долинської міської ради подав відзив (а.с. 62-66), в якому просить відмовити позивачу [PERSON] у пред`явленому позові. Заперечення проти позову обґрунтували тим, що при відмові позивачу [PERSON] у видачі ордера вони керувались тим, що у гуртожитку «Дружба» було об`єднано кімнати №1 та №2 (колишня кімната приїжджих) в одну, яка має окремий вхід, і таку на підставі ордера №26 від 30.12.2008 було передано третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] . Саме цей документ ними взято до уваги як основний, а не лист НГВУ «Долинанафтогаз» від 24.11.2019 про неприйняття рішень та невидачу ордера на кімнату № [NUMBER] чи кімнату № [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] [PERSON] . Тому, оскільки згідно із ч. 2 ст. 58 ЖК України, ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення, а кімната №2 вже зайнята [PERSON] , то ордер позивачу не може бути виданим. Також відповідачем подана заява про застосування позовної давності (а.с. 98-99), у якій відповідач просить відмовити у позові на підставі цієї обставини, оскільки позивачу [PERSON] про відмову в отриманні ордера було відомо ще з березня 2020 року, а тому строк позовної давності ним пропущений. Представником позивача [PERSON] адвокатом Устінським А.В. подано відповідь на відзив (а.с. 117-119), в якій він зазначив, що відповідачем повинно було братись до уваги саме лист НГВУ «Долинанафтогаз» від 18.11.2019, у якому зазначено, що управління не приймало та не видавало жодних документів [PERSON] на кімнату № [NUMBER] чи кімнату № [NUMBER] , 2, 3, та взяти до уваги список зареєстрованих жителів гуртожитку на момент передачі такого у комунальну власність. Посилаючись на п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, вважає, що строк позовної даності позивачем не пропущено. Представник відповідача Долинської міської ради подав заперечення (а.с. 129-30), в якому зазначив, що оскільки [PERSON] було швидше видано кімнату ніж позивачу [PERSON] , останній не має права на отримання ордера на таку. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Устінський А.В. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав викладених у заявах по суті справи. Представниця відповідача Долинської міської ради Федор М.М. у судовому засіданні, у задоволенні пред`явленого позову просила відмовити за безпідставністю такого, пославшись на ті ж обставини, що викладені у відзиві та запереченні. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що йому був виданий ордер за підписом керівництва управління та голови профспілкової організації. Також він був членом ради гуртожитку. Всі документи, які підтверджують його право на кімнату в гуртожитку є в матеріалах справи. ІІ. Заяви та клопотання учасників справи, процесуальні дії у справі: 14 липня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання за участю сторін. Представниця відповідача Долинської міської ради 31.07.2025 подала відзив, заяву про застосування позовної давності та заяву про проведення підготовчого судового засідання без її участі. 13.08.2025 подано заперечення. 25.09.2025 подано заяву про відкладення підготовчого судового засідання у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю представниці відповідача. 31 липня 2025 року ухвалою суду продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів. Представник позивача [PERSON] адвокат Устінський А.В. 01.08.2025 подав заяву про проведення судових засідань в режимі відеоконференції, яка ухвалою суду від 01.08.2025 задоволена. 08.08.2025 ним подано відповідь на відзив. 08.10.2025 подано клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із його зайнятістю в іншій справі. 13 жовтня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] 20.10.2025, 06.11.2025 подав клопотання про відкладення судових засідань. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] , будучи начальником ЦВНГ №1, 23.07.2018 звернувся до операційного менеджера НГВУ «Долинанафтогаз» із письмовою заявою, в якій просив поселити його у гуртожиток «Дружба», у зв`язку із його віддаленим місцем проживання (а.с. 12). Відповідно до копії витягу з протоколу первинної профспілкової організації НГВУ «Долинанафтогаз» №93 від 15.08.2018 (а.с. 13), профспілкова організація вирішила надати позивачу [PERSON] згоду на поселення в кімнату [ADDRESS] . Згідно із копією ордера №2 на житлову площу №2 від 21.08.2018 (а.с. 14), позивачу [PERSON] видано даний ордер на право поселення в гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розміром 50,5 м.кв. Даний ордер видано на основі ухвали адміністрації та профспілкового комітету №93 від 15.08.2018. Рішенням п`ятдесятої сесії Долинської міської ради від 18.04.2019 №1600-50/2019 «Про безоплатне прийняття гуртожитку «Дружба» до комунальної власності територіальної громади міста Долина (а.с. 15-16), затверджено акт приймання передачі від 12.04.2019 №3 і прийнято з 26.04.2019 у комунальну власність гуртожиток «Дружба», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно із копією додатка №6 до акта приймання передачі від 12.04.2019 (а.с. 23-26), станом на 31.12.2018, серед зареєстрованих жителів гуртожитку «Дружба» НГВУ «Долинанафтогаз», зокрема, є позивач [PERSON] , 1983 року народження (квартиронаймач, кімната № [NUMBER] , площею 50,50 м.кв. на І поверсі, зареєстрований у гуртожитку з 15.08.2018). Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] у даному списку немає. Відповідно до копії рішення п`ятдесят першої сесії Долинської міської ради від 23.05.2019 №1660-51/2019 «Про статус гуртожитку «Дружба» (а.с. 28-29), копії рішення виконавчого комітету Долинської міської ради №103 від 13.06.2019 «Про упорядкування проживання у гуртожитку «Дружба» комунальної власності територіальної громади міста Долина», вирішено залишити житловий комплекс «Дружба» у статусі гуртожитку, дозволено приватизацію його жилих і нежилих приміщень та вирішено видати ордери на жилу площу у гуртожитку, яку займають мешканці гуртожитку згідно із поданими заявами та документами, що підтверджують надання її попереднім власником. Звернувшись 05.08.2019 до відповідача Долинської міської ради із заявою про надання кімнати №2 у гуртожитку «Дружба» (а.с. 31), позивачу [PERSON] було відмовлено, через те, що ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення, а у кімнаті №1.2.3. гуртожитку «Дружба» з 23.03.2009 зареєстрований [PERSON] , що підтверджується копією витягу з протоколу засідання комісії з житлових питань Долинської міської ради від 28.11.2019 (а.с. 32). На підтвердження того, що кімната [ADDRESS] є зайнятою, відповідач Долинська міська рада та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] послались на такі докази: - копію письмової заяви [PERSON] від 24.11.2008, адресованій начальнику НГВУ «Долинанафтогаз» Гою М.Д. (а.с. 212), в якій він просить надати кімнату в гуртожитку, тому, що він проживає в с-щі Перегінське і кожний день доїжджає до місця роботи; - копію листа начальника НГВУ «Долинанафтогаз» від 29.12.2008, адресованій заступнику Голови Правління ВАТ «Укрнафта», в якій управління просить надати дозвіл на отримання кімнати № [NUMBER] (бувша кімната приїжджих) в гуртожитку «Дружба» заступнику начальника [PERSON] (а.с. 35, 213); - копію Витягу з протоколу №24 від 24.11.2008 спільного засідання адміністрації і профкому, який погоджено поселення у гуртожиток [PERSON] (а.с. 77); - копію ордера №26 від 30.12.2008 на житлову площу, яким [PERSON] надано право на поселення в гуртожитку «Дружба», кім. 123 (а.с. 36, 215); - копію довідки форми А, відповідно до якої, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 34, 216); - копію паспорта громадянина України, виданого на ім`я [PERSON] , із відміткою про зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] (а.с. 214); - копію акта про фактичне проживання жильців у гуртожитку «Дружба» від 30.11.2010 (а.с. 217-218), в якому зазначено, що у кімнаті №1, 2, 3 гуртожитку проживає [PERSON] , а у кімнаті №3 [PERSON] ; - копію протоколу №1 зборів жителів гуртожитку «Дружба», відповідно до якого, [PERSON] обрано в раду гуртожитку; - копію витягу з реєстру територіальної громади (а.с. 221), відповідно до якої, [PERSON] з 23.03.2009 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; - копію технічного паспорта на громадський будинок гуртожиток «Дружба», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 88, 89), згідно із яким, на І поверсі даного гуртожитку кімнати № [NUMBER] , 2, 3 є об`єднаними та мають єдиний окремий вхід. Заперечуючи факт видачі третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] ордера на житлову площу у гуртожитку «Дружба», сторона позивача послалась на такі докази: - копію листа операційного менеджера НГВУ «Долинанафтогаз» ПАТ «Укрнафта» від 24.11.2019, згідно із яким, НГВУ «Долинанафтогаз» не приймало та не видавало жодного документа, в тому числі, протоколу чи ордера про вселення чи надання кімнати № [NUMBER] чи кімнати №1, 2, 3 [PERSON] в гуртожитку «Дружба», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Окрім цього, в гуртожитку не було кімнати № [NUMBER] ; - копію газети «Галичина» від 25.04.2015, де в розділі «Оголошення» ПАТ «Укрнафта» в особі НГВУ «Долинанафтогаз» повідомляє, що на вселення до кімнат № [NUMBER] , [NUMBER] та [NUMBER] гуртожитку «Дружба», розташованого за адресою: [ADDRESS] , ордерів не видавало. 21.11.2014 члени комісії ввійшли до даних кімнат та встановили, що в них відсутні будь які особисті речі чи майно громадян, в кімнатах ніхто не проживає (а.с. 37-38). Вказане підтверджується і копією акта про огляд кімнати № [NUMBER] , 2 та 3 гуртожитку «Дружба» від 21.11.2014 (а.с. 175). Отже, суд встановив, що позивач [PERSON] , будучи працівником НГВУ «Долинанафтогаз», 21.08.2018 отримав від цього управління ордер на житлову площу кімнати №2, площею 50,5 м.кв. у гуртожитку «Дружба», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який 18.04.2019 було передано у комунальну власність відповідача - Долинської міської ради, яка рішенням свого виконавчого комітету вирішила видати ордера на жилу площу, яку займають мешканці гуртожитку на підставі документів, виданих НГВУ «Долинанафтогаз». Звернувшись до відповідача Долинської міської ради, позивачу [PERSON] було відмовлено, оскільки на підставі ордера, третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] , було надано право на поселення у кімнату № [NUMBER] цього ж гуртожитку. Оскільки кімнати № [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] гуртожитку «Дружба» були об`єднані, відповідач вважає, що жила площа, на яку позивачу було видано ордер НГВУ «Долинанафтогаз» є вже зайнятою, а тому він не може претендувати на таку. В той же час, операційний менеджер НГВУ «Долинанафтогаз» у своєму листі від 24.11.2019 вказав, що управлінням не приймалось та не видавалось жодних документів, в тому числі ордера, про вселення чи надання кімнати № [NUMBER] чи кімнати №1, 2, 3 третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] і кімната № [NUMBER] у гуртожитку відсутня. Дана обставина підтверджується і оголошенням в газеті від 25.04.2015 та актом комісійного огляду №1, 2 та 3 гуртожитку. Спірні правовідносини у даній справі виникли у зв`язку із правом позивача [PERSON] на отримання ордера на жилу площу у гуртожитку. ІV. Оцінка суду: суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, які надані на обґрунтування позовних вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, доходить такого висновку. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Саме суди є останньою правовою інстанцією в державі, в якій кожен громадянин за необхідності шукає захисту своїх прав, свобод та інтересів. Частиною 1 статті 2 Цивільно процесуального кодексу України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ч. 2 ст. 47 Конституції України). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02.12.2010). Відповідно до ч. 1 ст. 52 ЖК України, жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради, а у випадках, передбачених Кабінетом Міністрів України, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної ради про надання жилих приміщень для заселення. Статтями 127 132 Житлового кодексу України визначено порядок користування гуртожитками. Згідно із ч. 1 ст. 127 ЖК України, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 128 ЖК України, порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку (ч. 1 ст. 129 ЖК України). Так, суд встановив, що позивач [PERSON] маючи право (на підставі ордера №2 від 21.08.2018, виданого НГВУ «Долинанафтогаз») на жилу площу у гуртожитку «Дружба», звернуся до відповідача Долинської міської ради, якій НГВУ «Долинанафтогаз» передало у комунальну власність даний гуртожиток, із заявою про видачу йому ордера на жилу площу, однак відповідачем було відмовлено із тих підстав, що третій особі, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] 30.12.2008 вже було видано ордер на кімнату № [NUMBER] цього ж гуртожитку. Посилаючись на реконструкцію кімнат №1, 2, 3 гуртожитку, після якої відбулось їх фактичне об`єднання, відповідач вважає, що позивач [PERSON] не має право на жиле приміщення, оскільки таке не є вільним. Досліджуючи дані обставини, суд вважає за необхідне зазначити таке. За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Ці ж правила встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У постанові Верховного Суду, у справі № 917/1307/18 від 23.10.2019, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення. Власне, спірним у даній справі є те, який ордер на житлову площу брати до уваги ордер №26 виданий 30.12.2008 третій особі, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] чи ордер №2 виданій 21.08.2018 позивачу [PERSON] . Дослідивши обставини справи та надані учасниками справи письмові докази, суд доходить висновку, що саме ордер №2 виданий 21.08.2018 позивачу [PERSON] повинен братись до уваги відповідачем Долинською міською радою та на його підставі, відповідачем повинен бути виданий позивачу ордер на жилу площу у гуртожитку «Дружба», оскільки: - ордер виданий третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] на кімнату № [NUMBER] , якої у гуртожитку немає. Вказана обставина підтверджується додатком 6 до акта приймання передачі від 12.04.2019, затвердженого рішенням п`ятдесятої сесії Долинської міської ради від 18.04.2019 №1600-50/2019 «Про безоплатне прийняття гуртожитку «Дружба» до комунальної власності територіальної громади міста Долина». Суд звертає увагу стони відповідача, що вказаний акт приймання передачі від 12.04.2019 складено комісійно, в тому числі за участі багатьох членів відповідача. У вказаному додатку 6 до акта, про список зареєстрованих жителів гуртожитку «Дружба» зазначено, що на І поверсі гуртожитку є кімнати № [NUMBER] і в кімнаті №2 зареєстрований з 15.08.2018 позивач [PERSON] . Так, справді технічний паспорт гуртожитка містить дані про реконструкцію кімнат № [NUMBER] на І поверсі гуртожитку, однак це жодним чином не спростовує правомірність та дійсність надання позивачу [PERSON] ордера на житлову площу кім. №2 у гуртожитку, і водночас не підтверджує факт зайняття цієї жилої площі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] ; - лист операційного менеджера НГВУ «Долинанафтогаз» ПАТ «Укрнафта від 24.11.2019, підтверджує факт того, що третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] не видавався ордер і відносно нього не приймалось рішення про надання йому кімнати № [NUMBER] чи кімнати № [NUMBER] , 2, 3 у гуртожитку. Більше того, зазначено, що даних про те, що у гуртожитку була кімната № [NUMBER] в управлінні немає; - оголошенням в газеті «Галичина» від 25.04.2015 та актом про огляд кімнати № [NUMBER] , [NUMBER] та 3 гуртожитку «Дружба», також підтверджується, що НГВУ «Долинанафтогаз» не видавала ордерів на вселення до кімнат № [NUMBER] , [NUMBER] та 3 гуртожитку «Дружба» і в таких ніхто не проживає; - витягом з реєстру територіальної громади, відповідно до якого, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на яку позивачу [PERSON] надано ордер. При цьому, письмові докази: копія паспорта громадянина України виданого на ім`я [PERSON] із відміткою від 23.03.2009 про його зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ; акт про фактичне проживання у гуртожитку від 30.11.2010, суд не бере до уваги, оскільки, як вже зазначалось вище, у гуртожитку «Дружба» не було кімнати № [NUMBER] , а акт про фактичне проживання складений невстановленою особою, за підписом декількох людей. Таким чином, враховуючи те, що позивачу [PERSON] НГВУ «Долинанафтогаз» було видано ордер на житлову площу у гуртожитку «Дружба», який передано у комунальну власність відповідача Долинської міської ради, а останньою відмовлено йому у видачі ордера на жилу площу, обраний позивачем спосіб захисту є належним та ефективним. Водночас, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме слід зобов`язати відповідача - Долинську міську раду надати позивачу [PERSON] ордер на кімнату № [NUMBER] в гуртожитку «Дружба» (склад сім`ї 1, особа [PERSON] наймач), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язання надання кімнати не підлягають задоволенню, оскільки такого обов`язку у відповідача Долинської міської ради перед позивачем [PERSON] немає, кімната вже фактично надана останньому НГВУ «Долинанафтогаз» і у відповідача є лише обов`язок видати ордер на цю кімнату (жилу площу). Стосовно заявленої представницею відповідача заяви про застосування позовної давності, то така не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Згідно із ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України). Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено відповідну заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. 30 березня 2020 року було прийнято Закон України №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений розділ «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, п. 12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки, продовжуються на строк дії такого карантину. Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року, а тому саме з цієї дати строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на території України карантину. Строк карантину неодноразово продовжувався і такий закінчився 30 червня 2023 року. Крім того, згідно з Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом №2102-ІХ від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями і такий триває і на даний час. Законом України від 15.03.2022 №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, п. 19 (чинним на момент пред`явлення позову до суду), згідно із яким, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач, звернувшись 11.07.2025 до суду із даним позовом не пропустив строку позовної давності. Відповідно до ст. 8 Конституції України, ч. 3 ст. 2 ЦПК України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21.01.1999), зокрема, зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Тому, за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не вважає за необхідне давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у даній справі. На підставі вищевикладеного, ст. 8, 47, 55 Конституції України, ст. 2, 4, 76 ЦПК України, ст. 52, 127-132 ЖК України та

Outcome: partial