Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

Описова частина Короткий зміст вимог У вересні 2025 року [PERSON] , в особі свого представника адвоката Ломей Д. В., звернулась до суду із позовною заявою про збільшення розміру аліментів, які стягуються на підставі рішення Саратського районного суд Одеської області від 03.10.2024 року у справі № 515/984/24 та стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] [INFO] у розмірі 3 500,00 грн, щомісячно, починаючи з дня набрання судовим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.09.2011 року, який було розірвано рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 28.11.2017 року. Від вказаного шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 03.10.2024 року у справі 515/984/24 задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1 000 грн, щомісячно, починаючи з 11.06.2024 року і до досягнення дітьми повноліття. На момент подання цієї позовної заяви, донька [PERSON] , [INFO] , вже досягла повноліття. Відповідно до рішення Саратського районного суду Одеської області від 03.10.2024 року у справі 515/984/24 від 03.10.2024 року, з відповідача стягуються аліменти на молодшу дитину у розмірі 500 грн, однак на теперішній час зазначена сума є недостатньою для забезпечення належного розвитку та потреб дитини, у зв`язку з чим виникла необхідність зміни розміру аліментів на користь неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Крім того, протягом тривалого часу позивач разом з дитиною проживає за кордоном, саме на території Словаччини, на підтвердження чого надано копію посвідки на проживання [PERSON] на території Словацької Республіки та копію документа, що підтверджує надання тимчасового притулку [PERSON] , з моменту її переїзду разом із неповнолітньою дитиною до Словаччини, істотно зросли витрати на проживання, освіту, медичне обслуговування та інші потреби, пов`язані з адаптацією у новій країні. Поточний розмір аліментів не покриває навіть базових витрат на утримання дитини в умовах, що істотно відрізняються від попередніх. Зокрема, вартість життя у Словаччині істотно перевищує середній рівень в Україні, зокрема щодо: харчування, комунальних послуг, медичного забезпечення; навчання (включаючи мовну інтеграцію та додаткові заняття); одягу та побутових потреб, що обумовлює вищі потреби для забезпечення належного утримання дитини. Згідно з офіційною інформацією, роздруківка якої додається до позову, прожитковий мінімум у Словаччині з 01.07.2025 року становить: 284,13 євро на місяць, якщо це одна доросла фізична особа; 129,74 євро на місяць, якщо це неповнолітня дитина на утриманні або дитина на утриманні, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 02.09.2025 року складає 13771,07 грн. та 6288, 17 грн. відповідно. Також важливо наголосити, що неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю та повністю перебуває на її утриманні. Зі свого боку, відповідач систематично ухиляється від виконання свого обов`язку щодо утримання дитини, не сплачуючи навіть мінімально встановлену судом суму аліментів, що є прямим порушенням чинного судового рішення та норм Сімейного кодексу України. Водночас відповідач є працездатним та, за наявною інформацією, має стабільний дохід, що дає йому можливість забезпечити утримання дитини в більшому розмірі, ніж це відбувається на сьогодні. При цьому відповідач відмовляється у добровільному порядку сплачувати аліменти в більшому розмірі, ніж визначено у зазначеному рішенні суду. Рух справи 12 вересня 2025 року у порядку автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано на розгляд судді Олійнику К. І. Ухвалою Татарбунарського районного суду від 15 жовтня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Татарбунарського районного суду від 13 січня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. Аргументи, доводи, клопотання учасників справи Представник позивача, адвокат Ломей Д. В. надав до суду заяву, в якій підтримав доводи позовної заяви у повному обсязі, просив провести розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. [PERSON] не скористався правом на подання до суду відзиву на позовну заяву, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, зокрема й через оголошення на веб-сайті суду. Поштова кореспонденція, яка направлялась на адресу відповідача, повернута до суду із відміткою поштової служби «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Повернення поштової кореспонденції з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», є належним повідомленням учасника справи (постанова Верховного Суду від 13 травня 2024 року у справі № 755/4829/23). Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18), постанови Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19 та від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки (постанова Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18). Суд виконав обов`язок щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце слухання справи та приймаючи до уваги практику Верховного Суду, щодо питання оповіщення учасника справи про розгляд справи, вважає, що відповідач у цій справі є таким, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, а тому його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04). У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини справи, встановлені судом Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 28 листопада 2017 року (справа № 2/513/2558/17) шлюб між [PERSON] та [PERSON] , розірвано. Дружині залишено шлюбне прізвище « [PERSON] » (а.с.13-14). Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Другим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції від 28.10.2011 року (а.с.11). Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 03 жовтня 2024 року (справа 515/984/24), стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти, на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1000,00 грн (одна тисяча грн 00 к.) щомісячно, починаючи з 11 червня 2024 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.15-18). З копії посвідки на проживання у Словацькій Республіці [NUMBER] від 09.04.2024 року вбачається, що вона видана на ім`я [PERSON] , [INFO] , вид посвідки: Особа з довготривалим проживанням ЄС; дійсно до 08.04.2034 р. Переклад з словацької мови на українську мову виконав перекладач Філатова Г. В. (а.с.22-23,24-25). З копії підтвердження надання/продовження толерованого перебування на території Словацької республіки вбачається, що [PERSON] отримав тимчасовий притулок, яке надає право перебувати у Словацькій республіці з 06.03.2022 по 04.03.2026 р.. Переклад з словацької мови на українську мову виконав перекладач Філатова Г. В. (а.с.26,27). Мотивувальна частина Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зав`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. За загальним правилом (частина 1 статті 12 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вивчивши доводи позовної заяви, а також дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Частинами першою та другою статті 10 ЦПК України регламентовано, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Звертаючись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, позивач посилалася на те, що аліменти у розмірі 1 000 грн, які були стягнуті у 2024 році, є недостатніми й не можуть задовольнити всіх потреб дитини. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Законрдавець встановив у статті 192 СК України ті обставини, які враховуються для збільшення розміру аліментів. Такі обставини є оціночними. Тобто в кожному конкретному випадку суд, з урахуванням судового розсуду, повинен навести, які саме обставини змінилися, і чому визначений розмір є необхідним і достатнім. Завдання розсуду полягає в тому, щоб знайти справедливу рівновагу між інтересами дитини та можливостями платника. Конструкція «необхідний і достатній розмір аліментів» охоплює не лише фізичне утримання, а й забезпечення соціального та інтелектуального розвитку дитини, виходячи з рівня життя, який вона мала б за спільного проживання батьків. Застосування конструкції судового розсуду вимагає від суду пояснення, які обставини враховані судом при збільшенні розміру аліментів і як розмір узгоджується з інтересами дитини. Суд може враховувати поведінку платника, зокрема ухилення від сплати, приховування доходів, відчуження майна на шкоду дитині, як обставини, що свідчать про недобросовісність. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)). З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 182 СК України). Суд враховує, що відповідач не скористався правом на подання відзиву, не надав доказів щодо наявності інших утриманців, не надав доказів незадовільного майнового стану, тощо, водночас суд врахувує конкретні обставини справи, зокрема саме те, що аліменти у розмірі 1 000 грн, які були стягнуті у 2024 році на двох дітей (тобто по 500 грн), є недостатніми, враховуючи, що з 01 січня 2024 року в Україні мінімальний гарантований розмір аліментів (50% прожиткового мінімуму) становив: для дітей до 6 років - 1 281,5 грн, а для дітей від 6 до 18 років - 1 598 грн. На переконання суду, несправедливим є покладення обов`язку по матеріальному утриманню неповнолітнього сина сторін, яке із його зростанням збільшується, на матір, з якою проживає дитина, зважаючи й на те, що у складний для країни час остання фактично самостійно його утримає в чужій країні. Висновки за результатами розгляду справи [PERSON] на те, що аліменти, які стягуються з відповідача на користь позивача на підставі судового рішення є занадто низькими й не відповідають гарантованому державою мінімуму, враховуючи, що відповідач добровільно додаткову допомогу щодо утримання неповнолітньої дитини не надає, а також те, що об`єктивно вартіть життя у Словаччині істотно перевищує середній рівень в Украні й відповідач не скориствася правом на подання доказів щодо неможливості сплачувати аліменти у більшому розмірі, суд приходить висновку про наявність правових підстав для збільшення аліментів. Щодо судових витрат Згідно із п. 3 ч. 1ст.5 ЗУ «Про судовий збір» яка передбачає пільги щодо сплати судового збору, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Відповідно до п. 8статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, Закону України Про судовий збір з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 331,20 грн.

Outcome: approved