Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, поданим представником [PERSON] , до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати за нею право власності на 1/5 частину земельної ділянки площею 0,0942 га, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на [ADDRESS] , кадастровий номер 4610136800:01:006:015, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що згідно зі свідоцтвом № [NUMBER] про право власності на будинок від 12.09.1994, виданим Львівською міською адміністрацією, одноквартирний будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності їй, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Крім того, згаданим особам, на підставі рішення виконкому Львівської міської ради №258 від 15.04.1998, земельну ділянку площею 0,0942 га, розташовану на [ADDRESS] , було передано для обслуговування житлового будинку у приватну власність, на підставі чого їм було видано Державний акт на право приватної власності на землю 03.12.1998. 05.09.1998, тобто до видачі згаданого Державного акту, [PERSON] склала заповіт, згідно з яким заповіла належну їй частину квартири [ADDRESS] позивачеві, а у разі її смерті [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, відтак 31.05.2021 державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори видано позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/5 частину квартири [ADDRESS] , на підставі якого 30.07.2008 ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» видало витяг про реєстрацію права власності на 1/5 частину згаданої квартири. Водночас, належна померлій на праві власності частка у спірній земельній ділянці залишилась неуспадкованою, оскільки не була зазначена у тексті заповіту, тож 19.07.2022 державним нотаріусом було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на частку земельної ділянки, оскільки у заповіті не зроблено відповідного розпорядження. Таким чином, зважаючи на те, що позивач позбавлена можливості іншим способом захистити порушене право, просить позов задовольнити. 10.11.2025 до суду надійшли заяви відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання позовних вимог. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2025 матеріали справи передано на розгляд судді Сабарі Л.В. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 23.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 13.11.2025 витребувано у Першої львівської державної нотаріальної контори Львівської області належним чином завірену копію спадкової справи №118 за 2001 рік, відкритої після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 07.01.2026 витребувано у Львівського державного нотаріального архіву належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної Першою львівською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позивач [PERSON] , її представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, остання подала заяву про проведення розгляду справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять такі задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, у поданих заявах про визнання позовних вимог просили здійснювати розгляд справи без їх участі. Враховуючи неявку сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, з урахуванням заяв відповідачів про визнання позову, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення про задоволення позову за результатами підготовчого провадження, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 206 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 30 3К України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) було визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі і споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. Згідно з ч. 4 ст. 120 3К України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Аналіз змісту норм ст. ст. 120 3К України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об?єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований; згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст. 120 3К України у поєднанні з нормою ст. 125 3К України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об?єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об?єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об?єкта права власності. Відповідні висновки викладено у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 12.07.2023 року у справі №352/1506/21. Частиною 1 ст. 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Норми ст. ст. 377 ЦК України, 120 ЗК України встановлюють єдність юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і споруд. Власник, визначаючи юридичну долю збудованих будівель та споруд, одночасно визначає і долю земельної ділянки, на якій вони розташовані. Статтею 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір присадибної ділянки (для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд), на отримання якої в містах із земель державної або комунальної власності мають право громадяни України, складає не більше 0,10 гектара (ч. 1 ст. 121 3К України). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його Відповідно до частин другої та третьої статті 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. У разі переходу права власності на об?єкт нерухомості в порядку спадкування право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив судам, що положення статті 1225 ЦК України про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. Виходячи зі змісту вищевказаних норм, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка, з урахуванням нормативів, була виділена спадкодавцю для будівництва та обслуговування житлового будинку, інших будівель та споруд. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не Випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Наведені висновки містяться у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі №675/2372/16-ц від 16.03.2020. На підставі ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. При дослідженні доказів, судом встановлено наступне. Як вбачається з копії свідоцтва № [NUMBER] про право власності на будинок, виданого 12.09.1994 Львівською міською адміністрацією, одноквартирний будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На підставі рішення виконкому Львівської міської Ради народних депутатів №258 від 15.04.1998 (наказ №197 від 15.04.1998) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0948 гектарів в межах згідно з планом, розташовану за адресою: [ADDRESS] , для обслуговування житлового будинку, про що видано державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЛВ №10706021 від 03.12.1998, зареєстрований в Книзі державних актів на право приватної власності на землю за 3-1 №249. Згідно з копією заповіту, посвідченого 05.09.1998 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №789, [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла належну їй частину квартири [ADDRESS] [PERSON] , а в разі її смерті сину [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06.11.2000. 31.05.2001 державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Сулимою Н.Б. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за №6-2262, після смерті [PERSON] на 1/5 частину квартири [ADDRESS] . Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності не нерухоме майно №19711333 від 30.07.2008, на підставі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS] . Наказом №78-Д Департаменту житлового господарства Львівської міської ради від 12.04.2001 знято з балансу міської ради житловий будинок [ADDRESS] , а актом передачі майна у власність власникам квартир будинків, знятих з балансу міської ради, від 16.05.2011 передано вказаний будинок у спільну власність власника квартири [ADDRESS] , якими на момент передачі були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Матеріалами спадкової справи №118 за 2001 рік, відкритої після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , підтверджується факт відсутності інших спадкоємців після її смерті. Враховуючи вищевикладене, суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, беручи до уваги цільове призначення спірної земельної ділянки, частка якої на праві власності належала спадкодавцю [PERSON] , волю останньою, враховуючи визнання відповідачами позовних вимог, що, як встановлено, не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту, шляхом визнання за нею права власності на 1/5 частину земельної ділянки площею 0,0942 га, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на [ADDRESS] , кадастровий номер 4610136800:01:006:015, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відтак позов підлягає до задоволення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved