Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Позивач ТОВ «Перший український експертний центр» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до рішення Правління ПАТ «ХК «Київміськбуд» (протокол № 29 від 15.08.2012 року) житловий будинок за адресою: [ADDRESS] передано експлуатуючій організації ТОВ «Перший український експертний центр», в свою чергу ТОВ «Перший український експертний центр» прийняло даний житловий будинок на подальшу експлуатацію та обслуговування, що підтверджується актом приймання-передачі від 01.10.2012 року. Відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Як зазначає позивач, Товариством безперебійно надавались житлово-комунальні послуги за вказаною адресою. Відповідач як власник та споживач житлово-комунальних послуги, згідно ст. 156, 162 ЖК України, зобов`язаний не тільки брати участь у витратах по утриманню квартири і прибудинкової території, а й своєчасно і в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги. Згідно розрахунку заборгованості станом на 31.05.2025 року у відповідача виникла заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг в сумі 12 213,03 грн. за період з 01.06.2024 року по 31.05.2025 року включно. На даний час заборгованість не оплачена та завдає збитків Товариству, у зв`язку із чим відповідачу нараховуються інфляційні втрати в розмірі 1034,29 грн. та 3% річних в розмірі 208,43 грн. за період з 01.08.2024 року по 31.05.2025 року. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача вищевказані суми, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 09.07.2025 року відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. 15.10.2025 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог з процесуальних мотивів, а також зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що позивач з ним не укладав договору про надання житлово-комунальних послуг, а також не надав доказів надання таких послуг. Крім того, на думку відповідача, наданий розрахунок заборгованості не є належним доказом, оскільки містить математичні невідповідності, а також не є первинним обліковим бухгалтерським документом. Посилаючись на викладене, відповідач вважає, що позовні вимоги про стягнення з нього заборгованості, а також 3 % річних та інфляційних втрат задоволенню не підлягають як такі, що не підтверджені належними доказами та є необґрунтованими. 31.10.2025 року до суду надійшла відповідь представника позивача Комарчук І.Б. на відзив відповідача. У даній відповіді представник позивача вказує на дотримання позивачем вимог ЦПК України при поданні даного позову, а також заперечує проти тверджень відповідача, вказуючи на те, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення позивача від оплати послуг у повному обсязі. Представник позивача також зазначила про надання суду більш розширеного розрахунку заборгованості, а також вказала на те, що відповідач до моменту виникнення заборгованості отримував рахунки, які містять у собі суму заборгованості, визнавав їх та частково оплачував повністю, а з часу виникнення заборгованості також здійснює часткові оплати за виставленими рахунками, чим їх фактично визнає. Посилаючись на викладені обставини, представник позивача просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судове засідання представник позивача Цикало Є.В. не з`явилась, надавши суду заяву, в якій просить розглядати справу в її відсутність, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи обставини справи, наявність відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив, достатність часу для реалізації сторонами своїх прав на захист, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів. Оскільки сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних матеріалів. Дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із протоколом засідання правління ПАТ «ХК «Київміськбуд» № 29 від 15.08.2012 року, вирішено житловий будинок за адресою: [ADDRESS] з вбудованими нежитловими приміщеннями, насосною ІТП, внутрішньо будинковими інженерними мережами передано на обслуговування та експлуатацію ТОВ «Перший український експертний центр». Таким чином, позивач є обслуговуючою організацією вказаного будинку здійснює його утримання, обслуговування та експлуатацію. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 20.04.2011 року. Згідно розрахунку заборгованості від 23.06.2025 року по особовому рахунку № [NUMBER] , відкритого для здійснення запису операцій, що відображають розрахунки власника квартири [ADDRESS] з позивачем, у відповідача станом на 31.05.2025 року існує заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг на суму 12 213,03 грн. Також, за деталізованим розрахунком від 23.10.2025 року вбачається, що станом на 31.05.2025 рок відповідач має заборгованість в розмірі 13 013,03 грн., станом на жовтень 2025 року заборгованість становить 14 628,35 грн. З вказаних розрахунків також вбачається, що відповідачем частково оплачуються надані позивачем послуги, з березня 2025 року така сплата проводиться ним щомісячно. На даний час заборгованість не сплачена, а тому позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат у розмірі 1034,29 грн. та 3 % річних у розмірі 208,43 грн., які обраховано, виходячи із суми заборгованості в розмірі 13 013,03 грн. станом на травень 2025 року включно. Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина перша статті 19 Закону). За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України). Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша статті 29 Закону). Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону). Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19). Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України). Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несучі-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електронне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна (стаття 360 ЦК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частин четверта статті 263 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, позивач, відповідно до Акту приймання-передачі будинку є виконавцем функцій з своєчасного та якісного надання житлово-комунальних послуг для потреб споживачів у будинку по [ADDRESS] . З листопада 2011 року відповідач, як власник квартири, отримує житлово-комунальні послуги, не відмовлявся від їх отримання, отримував рахунки на сплату за житлово-комунальні послуги, які містять у собі суму заборгованості. Також, від відповідача не надходило жодного звернення на адресу позивача з відповідними заявами та необхідними документами, які б могли підтверджувати тимчасову відсутність споживача у житловому приміщенні в спірний період. Окрім того, жодних заяв про відмову від користування житлово-комунальних послуг, скарг щодо обсягу та якості наданих послуг відповідачем не заявлялось. Підтвердженням того, що позивачем дійсно надавались житлово-комунальні послуги є копії Актів про надання послуг, приймання послуг, здачі-приймання робіт, договори на обслуговування домових систем. Договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком у письмовій формі між сторонами не укладався, позивач при визначенні вартості цієї послуги виходить з наказів про внесення змін до тарифів та структури тарифів на послугу х утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та ціни на послугу з управління багатоквартирним будинком від 31.05.204 року № 25/1, від 30.04.2025 року № 11/1, які є чинними, відповідачем у встановленому законом порядку не оспорені та не спростовані. Щомісячно відповідачеві направлялися рахунки на сплату комунальних послуг, які ним частково оплачувались на власний розсуд. З урахуванням наведених правових норм та фактичних обставин, суд приходить до висновку про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги. При цьому відповідач не заперечує того, що є користувачем житлово-комунальних послуг за вказаною адресою, однак вказує, що відсутні докази на обґрунтування позовних вимог, в тому числі і надання послуг. Статтею 18 Закону України «Про житло-комунальні послуги» встановлено, що у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Згідно з пунктом 11 Порядку проведення перерахунку розміру плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2013 року № 970, у разі перерви в їх наданні, ненадання або надання не в повному обсязі якого у разі надходження актів-претензій від споживачів за формою згідно з додатком 1 та прийняття виконавцем рішення про їх задоволення перерахунок проводиться протягом наступного місяця з дати отримання виконавцем акта-претензії. Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2018 року у справі № 521/6969/15-ц зазначив, що належним доказом ненадання житлово-комунальної послуги або зниження якості наданої послуги є звернення споживача до надавача послуг та складання сторонами акта-претензії. З матеріалів справи встановлено, що належним чином оформлені акти-претензії від мешканців будинку про перерву у наданні послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій, їх ненадання або надання не у повному обсязі за спірний період суду не надано. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що послуги ЖБК позивачем у будинку надавалися відповідно до норм та стандартів, структури, періодичності та строків виконання встановлених законодавством, фактів перерви в наданні послуг, їх ненадання або надання не у повному обсязі не встановлено. Судом відхиляються заперечення відповідача проти наданого позивачем розрахунку, оскільки такі заперечення ним нічим не підкріплено, власного контр розрахунку не надано. Суд зауважує, що відповідачем до відзиву не надано жодного доказу. Отже, суд вважає, що позивач довів, що відповідач не у повному обсязі сплачував за надані йому позивачем житлово-комунальні послуги, а тому утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню. Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, суд зазначає, що відповідно до уточненого розрахунку заборгованості її розмір становить 13 013,03 грн., з якого також обраховано розмір 3 % річних та інфляційних втрат. В той же час, відповідно до позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 12 213,03 грн. Оскільки суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, то до стягнення з відповідача на користь позивача належить заявлена позивачем сума в розмірі 12 213,03 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення Щодо стягнення суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних, то у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (постанови Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17). Тобто, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума інфляційних втрат у розмірі у розмірі 1034,29 грн. та 3 % річних у розмірі 208,43 грн., а тому суд також задовольняє позовні вимоги в цій частині. Розрахунок вказаних сум відповідачем також належним чином не оспорено та не спростовано, власного контр розрахунку не надано. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Суд враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Відтак, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог ТОВ «Перший український експертний центр» до [PERSON] та необхідність їх задоволення. Інші доводи відповідача на висновки суду не впливають і підстав для відмови у задоволенні позову повністю чи частково не дають. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України, тобто, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved