Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

У березні 2024 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] та просить виділити у особисту приватну власність [PERSON] транспортний засіб марки «Chevrolet Equinox», 2013 року випуску, дата реєстрації 26.12.2020 року, об`єм (потужність) двигуна 2384 см3, шасі № [NUMBER] і стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартістю 1/2 частини у праві спільної сумісної власності на транспортний засіб у сумі 177 540 грн, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі. В обґрунтування поданого позову позивач [PERSON] зазначає, що перебувала з 09.09.2017 року у зареєстровано шлюбі з відповідачем [PERSON] , який розірвано 02.06.2023 року за рішенням суду. У період шлюбу сторони за спільні кошти подружжя придбали транспортний засіб марки «Chevrolet Equinox», 2013 року випуску, який був зареєстрований на [PERSON] . Після розірвання шлюбу, добровільно вони з чоловіком не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. У зв`язку із чим позивач вимушена звернутися до суду. Представник позивача [PERSON] адвокат Куцалаба Г.В. в електронному вигляді з використанням системи ЄСІТС підсистеми «Електронний суд» подала заяву про проведення судового засідання без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовільнити позов. Відповідач [PERSON] подав заяву до суду у якій просить розгляд справи проводити без його участі та у заяві позовні вимоги [PERSON] визнав. Представник відповідача [PERSON] адвокат Драчук С.Л. також подав до суду заяву у якій просить розгляд справи проводити без його участі, оскільки [PERSON] визнав позовні вимоги. Оскільки відповідач визнав позов у повному обсязі й таке визнання не суперечить закону та не порушує права та свободи інших осіб, тому позов підлягає задоволенню у судовому засіданні на підставі ч.4 ст.206 ЦПК України. Крім того, оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 09.09.2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 02.06.2023 року. Судове рішення набрало законної сили 03.07.2023 року. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 14.08.2023 року та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , на ім`я [PERSON] зареєстрований 19.03.2021 року транспортний марки «Chevrolet» моделі «Equinox», 2013 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 2384 см3, номер шасі [NUMBER] . Згідно з приписами ст.70 СК України та ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки майна є рівними. Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18). Так Верховний суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10.06.2022 справа № 544/856/20 сформував наступну правову позицію : «Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи». Відповідно до ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У пункті 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч.2 ст.364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Так, предметом поділу між сторонами є транспортний засіб, автомобіль марки «Chevrolet» моделі «Equinox», 2013 року випуску, номерний знак [NUMBER] , який придбаний сторонами за час перебування у шлюбі та зареєстрований за [PERSON] . Відповідно до висновку експерта від 11.09.2023 року № 1926/23 судової транспортно-товарознавчої експертизи, середня ринкова ціна автомобіля Chevrolet Equinox, 2013 року випуску, становить 355 080 грн. Сторона відповідача не заперечувала щодо вартості автомобіля, вказаною у висновку експерта, а також [PERSON] позовні вимоги визнав, а тому суд вважає, що останній не заперечує щодо компенсації позивачу частини вартості автомобіля із залишенням транспортного засобу у власності за собою. Таким чином, на підставі викладеного, із врахуванням тих обставин, що спірний автомобіль було придбано сторонами за час перебування у шлюбі, то він є об`єктом спільного майна подружжя, оскільки автомобіль річ не подільна, то із відповідача на користь позивача слід стягнути грошову компенсацію вартості частини автомобіля у розмірі 177 540 грн, залишивши транспортний засіб у власності відповідача. В зв`язку із вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, заявлені позивачем є цілком обґрунтованими, відповідають чинному законодавству, тому вважає за можливе їх задовольнити. Крім того, суд бере до уваги і позицію відповідача, який згідно поданої заяви позовні вимоги визнав у повному обсязі, що згідно положень ч.4 ст.206 ЦК України є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно положень ч. ч. 1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи, на професійну правничу допомогу. Позивач у позовній заяві просить стягнути понесені нею судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 3 550,80 грн, витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000 грн та витрати, пов`язані з проведенням експертизи у розмірі 1 500 грн. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається із матеріалів справи, інтереси позивача [PERSON] в суді представляла адвокат Куцалаба Г.В., що діяла на підставі договору про надання правової допомоги № 39 від 10.08.2023 року, ордеру серії ВС №1261981. Так, згідно акту виконаних робіт №1 від 13.10.2023 року, згідно договору-доручення № 39 від 10.08.2023 року, адвокатське бюро «Галини Куцалаби» та [PERSON] , склали акт, згідно якого вартість виконаних робіт по договору про надання правової допомоги № 39 від 10.08.2023 року становить 9 000 грн. Так, відповідно до платіжної інструкції від 29.02.2024 року, [PERSON] сплатила за юридичні послуги, згідно договору про надання правової допомоги № 39 від 10.08.2023 року, 9 000 грн. Крім того, на проведення судових експертиз у справі стороною позивача було сплачено 1 500 грн, що підтверджується договором на проведення транспортно-товарознавчої експертизи від 06.09.2023 року, акт виконаних робіт з проведення транспортно-товарознавчої експертизи від 11.09.2023 року, рахунком № 0609/23 від 06.09.2023 року на суму 1 500 грн. Отже, понесені позивачем витрати на правничу допомогу та витрати, пов`язані з проведенням експертизи підлягають стягненню із відповідача, що в загальному становлять 10 500 грн (1 500 + 9 000). Разом з тим, судом встановлено, що при подачі позовної заяви до суду позивачем [PERSON] було сплачено судовий збір у сумі 3 550,80 грн, який за наслідками розгляду справи підлягає розподілу між сторонами. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 50% судового збору, сплаченого позивачем за розгляд справи судом, тобто у сумі 1 775,40 грн. Інші 50 % судового збору, у сумі 1 775,40 грн, слід повернути позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved