Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи позовні вимоги тим, що 31.03.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (далі ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА») та [PERSON] укладено Договір №4518493 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Зокрема, відповідач за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи на сайті Товариства, через Вебсайт Товариства або мобільний застосунок «Credit7», після електронної ідентифікації, добровільно без примусу чи тиску уклав кредитний договір акцептувавши відповідну оферту надіслану йому кредитодавцем. Відповідно до умов якого ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» зобов`язується надати Клієнту грошові кошти в гривні, на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Відповідно до реквізитів Договору №4518493 від 31.03.2024, укладеного між сторонами, відповідач підписав договір за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «20674». За взаємною згодою, сторони погодили наступні умови договору: п. 1.2. Договору, тип кредиту кредит, сума кредиту складає 8000 грн.; п. 1.3 Договору, строк кредиту 360 днів: з 31.03.2024 по 26.03.2025; періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 20 днів. На пільговий строк 20 днів з позичальником погоджено умови пільгового кредитування (пониженої відсоткової ставки) на умовах 0,25 відсотків у день, проте позичальником не виконано зазначених у договорі умов і до нього у як результат застосовано повну ставку кредитування у розмірі 2,5 % у день. На підставі погоджених умов, викладених в п. 2.1. Договору ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] , яку відповідачем вказано особисто під час укладання Договору. Свої зобов`язання ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» перед [PERSON] виконало та надало йому кредит в сумі 8000 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № [NUMBER] , емітовану Банком АТ КБ «ПриватБанк». У подальшому позичальником підписано додатковий договір від 11.07.2024 та відповідно до договору кошти у розмірі 5000 грн., від первісного кредитора були надіслані платіжною системою ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» на картку споживача. Також, 25.11.2024 ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» на підставі Договору факторингу №25/11/2024 за плату відступило, а ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» набуло право грошової вимоги до відповідача. У зв`язку з даними обставинами ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» змушено звернутися до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості в розмірі 71997,88 грн, а також понесені витрати по оплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн та витрат на правничу допомогу у сумі 10000 грн. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач та його представник адвокат Кугутюк О.В. в судове засідання не з`явилися. Від представника відповідача надійшло клопотання про проведення судового засідання за їх відсутності. Щодо позовних вимог зазначив наступне. Відповідно до матеріалів позову вбачається, що 31.03.2024 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено Договір № 4518493 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, сума кредиту складає 8000 грн. Представник відповідача зазначає, що у позовній заяві вказано про нібито перерахування суми 8000 грн відповідачу, а також про підписання додаткового договору від 11.07.2024 та відповідно отримання коштів у розмірі 5000 грн, від первісного кредитора згідно договору платіжною системою ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» на картку відповідача. Представник відповідача вважає, що додатки до позовної заяви та додатково витребуванні докази судом повністю спростовують твердження позивача викладенні в позовній заяві. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження перерахування відповідачу коштів по кредитному договору - розрахункового документа (платіжного доручення, меморіального ордеру, тощо) або виписки з банківського рахунку, які б відповідали вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Відповідно до п. 1.4.1. Договору № 4518493 про надання коштів на умовах споживчого кредиту стандартна процента ставка становить 2,50 % за кожен день користування кредитом та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього Договору. Згідно із частиною 5 статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Оскільки, положення Договору № 4518493 прямо суперечать ч. 1 ст. 203 ЦК України (Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам) то даний договір є нікчемним. Відповідно до інформації ТОВ «ПЕЙТЕК» вих. № 20241219-576 від 19.12.2024, 11:13:17 год та відповіді від 08.09.2025 № 20.1.0.0.0/7-250902/9391-БТ АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ухвалу суду не можливо встановити, що кошти відповідно Договору № 4518493 дійсно зараховано на рахунок відповідача. У зв`язку з вищевикладеним, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] в електронній формі укладено Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4518493, відповідно до п.1.2 договору сума кредиту складає 3000 грн. Згідно п.1.3 Кредитного договору, строк кредитування становить 360 днів з періодичністю платежів зі сплати процентів - кожні 20 днів. Детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів, визначені в Графіку платежів, що є Додатком №1 до цього договору. Відповідно до п.1.4 Кредитного договору тип процентної ставки - фіксована. Згідно із п.1.4.1 Кредитного договору стандартна процентна ставка становить 2,50 % в день та застосовується у межах строку кредиту. За п.1.6.1 Кредитного договору орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом становить 30000. Відповідно до п.2.1 зазначеного Кредитного договору кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на банківський рахунок клієнта за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] (а.с. 21-30). Згідно додаткового договору складеного 14.04.2024 до Договору № 4518493 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 31.03.2024, між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] в електронній формі укладено додатковий договір про надання коштів, відповідно до п.1.2 договору сума кредиту складає 5000 грн., загальна сума кредиту 8000 грн, денна процентна ставка за договором 2.368 %, орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою 78125 грн. Кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на банківський рахунок клієнта за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] (а.с. 36, 37). Згідно листа ТОВ «ПЕЙТЕК» № 20241219-576 від 19.12.2024, між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ПЕЙТЕК» укладено договір про надання платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку № [NUMBER] від 03.01.2024, та відповідно до вищевказаного договору було здійснено операцію з перерахунку коштів від ТОВ «Лінеура Україна» на платіжну картку № [NUMBER] , 31.03.2024 о 14:27:14 год на суму 3000 грн (а.с. 45). Відповідно до листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 1-1912 від 19.12.2024, між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Універсальні платіжні рішення» укладено договір про переказ коштів ФК-П-19/03-01 від 12.03.2019, та відповідно до вищевказаного договору було здійснено операцію з перерахунку коштів на платіжну картку № [NUMBER] , 14.04.2024 о 11:13:19 год на суму 5000 грн (а.с. 40-44). Згідно розрахунку заборгованості по Кредитному договорі №4518493, первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» за період з 31.03.2024 по 25.11.2024 нараховано заборгованість в загальній сумі 51997,97 грн (а.с.53-56). У подальшому, 25.11.2024 ТОВ «Лінеура Україна» на підставі Договору факторингу №25/11/2024 за плату відступило, а ТОВ «Українські фінансові операції» набуло право грошової вимоги до відповідача (а.с. 84-88). Відповідно до акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №25/11/2024 від 25.11.2024, ТОВ «Українські фінансові операції» прийняв реєстр боржників кількістю 3679 шт. та загальна сума заборгованості складає 64 339 984,72 грн (а.с. 93). Згідно розрахунку заборгованості по Кредитному договорі №4518493 позивачем за період з 26.11.2024-25.03.2025 (120 днів) нараховано процентів в сумі 24000 грн (а.с. зв.б. 66, 67). На виконання ухвали суду від 27.08.2025, АТ КБ «ПриватБанк» надав суду інформацію, що на ім`я [PERSON] емітовано картку № [NUMBER] , та 31.03.2024 на дану картку здійснено переказ в сумі 3000 грн. Крім того, 11.07.2024 на суму 5000 грн зарахувань не встановлено (а.с. 129). Згідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Норми ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Статтею 18 Закону України "Про електронні довірчі послуги" визначено, що електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки. Відповідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України, встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що до відносин за кредитним договором застосовується правове регулювання щодо відносин за договором позики. За таких обставин зобов`язання за кредитним договором виникають з моменту передачі кредитодавцем позичальнику коштів, згідно умов кредитного договору. Статтею 1050 ЦК України, передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким виконанням щодо кредитних правовідношень є повернення кредитних ресурсів та сплата відсотків за їх використання з дотриманням визначених законодавством або договором умов, якими по відношенню до кредитних договорів є повернення, строковість, платність. Згідно ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У ч. 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач правомірно набув право вимоги до відповідача за кредитним договором № 4518493 від 31.03.2024. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України при порушенні зобов`язання наступають правові наслідки установлені договором або законом. За ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦПК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Представником позивача подавалось клопотання про витребування доказів, а саме надання інформації у АТ КБ «Приватбанк»: - щодо підтвердження факту належності платіжної картки № [NUMBER] [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , а також, підтвердження факту зарахування коштів 31.03.2024 на дану платіжну картку банком-емітентом якої є АТ КБ «Приватбанк» у сумі 3000 грн за ініціативою ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» через платіжного провайдера (платіжну систему) ТОВ «ПЕЙТЕК УКРАЇНА»; - щодо підтвердження факту зарахування коштів на платіжну картку цього ж позичальника 11.07.2024 у сумі 5000 грн за ініціативою ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» через платіжного провайдера (платіжну систему) ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» На виконання ухвали суду від 27.08.2025, АТ КБ «ПриватБанк» надано суду інформацію, що на ім`я [PERSON] емітовано картку № [NUMBER] , та 31.03.2024 на дану картку здійснено переказ в сумі 3000 грн., а 11.07.2024 на суму 5000 грн зарахувань на вказану картку не встановлено (а.с. 129), тому, суд дійшов висновку, що представником позивача належними та допустимими доказами не доведено обставин щодо надання відповідачу кредитних коштів у розмірі 5000 грн. Відповідно до матеріалів справи між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] в електронній формі укладено Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4518493, сума кредиту складає 3000 грн., строк кредитування становить 360 днів з періодичністю платежів зі сплати процентів - кожні 20 днів, тип процентної ставки фіксована, стандартна процентна ставка становить 2,50 % в день та застосовується у межах строку кредиту, орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом становить 30000. Щодо стягнення процентів за користування кредитом №4518493, суд дійшов наступного висновку. Законом України № 3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24.12.2023, внесено зміни та доповнення до Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 «Про споживче кредитування», а саме: ст. 8 Закону України №1734-VIII від 15.11.2016, доповнено частиною п`ятою, якою визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Разом з тим, п. 17 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 «Про споживче кредитування» визначено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Кредитний договір №4518493 за своєю правовою природою є договором про споживчий кредит, який укладено 31.03.2024, тобто після набрання чинності Законом України № 3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», а відтак на права та обов`язки його сторін поширюються норми ч.5 ст.8, пункту 17 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 «Про споживче кредитування». Частиною 3 статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини, виходячи з правової природи останніх (п. 109, 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023, справа № 910/4518/16). Вищевказані приписи мають поширюватися на договори про споживчий кредит, укладені після набрання чинності Законом України № 3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», безвідносно до того, що сторони у таких договорах встановили розмір денної процентної ставки, який перевищує визначений законом її максимальний розмір у певний період часу. Тому, до запровадження максимального розміру денної процентної ставки, позивач мав право на нарахування процентів за користування кредитом №4518493 від 31.03.2024: - з 31.03.2024 до 21.05.2024 - за ставкою 2,5 % (3000 грн тіло кредиту * 2,5 % * 52 дні) = 3900 грн; - з 22.05.2024 до 17.11.2024 - за ставкою 1,5 % (3000 грн тіло кредиту * 1,5 % * 180 дні) = 8100 грн; - з 18.11.2024 до 25.03.2025 - за ставкою 1 % (3000 грн тіло кредиту * 1 % * 128 дні) = 3840 грн. Таким чином, розмір процентів, які має сплатити відповідач [PERSON] за користування кредитними коштами становить - 15840 грн. Отже, із відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за кредитним договором №4518493 від 31.03.2024, в розмірі 18840 грн, з яких: 3000 грн заборгованість за основним боргом; 15840 грн заборгованість за нарахованими відсотками. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Щодо вимог позивача про здійснення нараховування органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення в порядку ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України інфляційних втрат та 3% річних, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили і до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми та стягнення отриманих сум інфляційних втрат і 3% річних, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Разом з тим, згідно ч.11 ст. 265 ЦПК України остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Із аналізу вищезазначених норм вбачається, що законодавець наділив суд правом у своєму рішенні зазначати про нарахування на суму заборгованості відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. Крім того, наведена вище стаття є нормою процесуального права, не містить імперативного характеру, тобто у суду немає обов`язку задовольняти вимогу щодо автоматичного нарахування відсотків або пені до моменту виконання судового рішення. Суд зазначає також, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022, а також п. 18 Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 (провадження №12-4гс24) зазначено, що питання про можливість у конкретній справі застосовувати приписи частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України) суд вирішує на власний розсуд з урахуванням обставин, що мають істотне значення, на основі принципів розумності, справедливості та пропорційності. Кредитні правовідносини між сторонами у даній справі виникли 31.03.2024 тобто у період дії в Україні воєнного стану, який діє і на даний час, враховуючи, що ухвалення рішення в цій частині є правом суду, тому суд дійшов висновку, що у задоволенні клопотання позивача про надання в порядку частин 10, 11 ст.265 ЦПК України вказівки органу, що здійснюватиме примусове виконання рішення, нарахувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, починаючи із дати набрання рішенням законної сили та до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості, необхідно відмовити. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, тому з врахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог сума судового збору в розмірі 532,94 грн (2422,40 х 15840/ 71997,88 = 532,94 грн) (а.с. 1). Щодо витрат на правничу допомогу, то суд враховує, що ч. 1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата ), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим, законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За змістом ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними (реальними), необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12.10.2006у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30.03.2004у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23.01.2014у справі «East|WestAlianceLimited» проти України», заява № 19336/04), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 в справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial