Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся адвокат Никитюк Олександр Іванович, діючи в інтересах [PERSON] , з позовом до Головного управління Національної поліції України у Вінницькій області про звільнення нерухомого майна з-під арешту. Позов мотивований тим, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . У 2007 році відносно позивача здійснювалося досудове розслідування кримінальної справи № 07280017 за ч. 2 ст. 190 КК України. 26.03.2007 слідчим слідчого відділення Вінницького міського відділу міліції УМВС України у Вінницькій області було винесено постанову про накладення арешту на майно позивача, а саме на належну останньому на праві власності квартиру [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на майно Першою держаною нотаріальною конторою м. Вінниці 26.03.2007 зареєстровано обтяження арешт нерухомого майна позивача, а саме квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер 4698402. Відповідно до листа заступника начальника Вінницького районного управління поліції від 16.05.2025 № 478403 кримінальна справа № 07280017 відносно позивача була закрита постановою слідчого від 29.02.2008 на підставі п. 2 ст. 6 КПК УРСР. Матеріали кримінальної справи № 07280017 знищені в зв`язку із закінченням строку зберігання. Відповідно до довідки державного нотаріального архіву Вінницької області від 30.11.2023 № 2651/01-14 відмітки про зняття арешту з належної позивачу квартири [ADDRESS] не виявлено. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду адвоката позивача із вимогою про скасування арешту з нерухомого майна [PERSON] , що складається з квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер обтяження 4698402). Ухвалою суду від 30.09.2025 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради; запропоновано відповідачу надати суду відзив на позовну заяву та третій особі письмові пояснення на позов та/або відзив, а також докази у строк, встановлений судом; роз`яснено наслідки ненадання заяв по суті справи у встановлений судом строк без поважних причин. На виконання вимог ч. 7 ст. 43 і абз. 2 ч. 1 ст. 177 ЦПК України адвокатом позивача надано разом із позовом, поданим до суду в електронній формі, докази надсилання відповідачу та третій особі до їх електронних кабінетів позовної заяви із доданими до неї документами. (а.с. 9-10) Згідно квитанцій № 4600845 і № 4600846, вищевказані документи були доставлені до електронних кабінетів відповідача та третьої особи 26.09.2025 о 14 год. 32 хв. (а.с. 9-10) З матеріалів справи вбачається, що ухвала суду від 30.09.2025 та судові повістки були доставлені до електронних кабінетів учасників справи 01.10.2025, що підтверджується відповідними довідками. (а.с. 16зв., 17зв., 18зв., 20-21) Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що учасники справи були належним чином повідомленими про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 2 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 30.09.2025 вважається врученою учасникам справи 01.10.2025. У строк, визначений судом ухвалою від 01.10.2025, від відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відзив на позов та письмові пояснення на позов, відповідно, не надійшли. Будь-які докази по справі чи клопотання, крім поданих адвокатом позивача разом із позовною заявою, від учасників справи на адресу суду не надходили. Ухвалою суду від 16.12.2025 підготовче провадження було закрито та призначено розгляд справи по суті. У судове засідання позивач та/або його адвокат, представники відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не з`явились, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України були належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено. Від відповідача на адресу суду заяви про відкладення розгляду справи та/або розгляд справи у відсутність його представника не надходили. Таким чином, учасники справи не з`явились в судове засідання без поважних причин. Водночас, в матеріалах справи містяться заяви адвоката позивача та представника третьої особи про розгляд справи за їх відсутності. Також адвокат позивача просив залишити понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу за ним та зазначив про відсутність заперечень щодо проведення заочного розгляду справи. Судом не встановлено, що нез`явлення позивача та/або його адвоката перешкоджає вирішенню спору. Враховуючи вищевикладене, заяви адвоката позивача та представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, і положення ст.ст. 223 і 280 ЦПК України, суд постановив провести розгляд справи у відсутність учасників справи та провести заочний розгляд справи (ухвала суду постановлена без оформлення окремого документа та занесена до протоколу судового засідання). При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 26.03.2007 слідчим СВ ВМВ УМВС України у Вінницькій області лейтенантом поліції Яворською З.В. в межах кримінальної справи № 07280017 було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , яка належить обвинуваченому у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України - [PERSON] , 1937 року народження, про що винесено відповідну постанову. (а.с. 3зв.) Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.05.2024, на підставі вищевказаної постанови Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 26.03.2007 зареєстровано обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві власності. Реєстраційний номер обтяження 4698402. (а.с. 4) Відповідно до довідки № 2651/01-14, виданої 30.11.2023 Державним нотаріальним архівом Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), відмітки про зняття арешту, накладеного 26.03.2007 Першою вінницькою державною нотаріальною конторою на підставі постанови слідчого СВ ВМВ УМВС України у Вінницькій області лейтенанта поліції Яворської З.В. від 26.03.2007 на належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] , по фонду Першої вінницької державної нотаріальної контори не виявлено. (а.с. 4зв.) З повідомлення заступника начальника Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області НП України від 16.05.2025 вбачається наступне: «Згідно журналу обліку кримінальних справ Замостянського ВМ м. Вінниці, кримінальна справа № 07280017 29.02.2008 слідчим [PERSON] закрита на підставі п. 2 ст. 6 Кримінального-процесуального кодексу України та після прийнятого рішення, для подальшого зберігання справу було направлено до ГУНП у Вінницькій області. Із отриманої відповіді на запит до ГУНП у Вінницькій області встановлено, що кримінальна справа № 07280017 (фонд № 14, опис № 1, архівний номер № 62565) знищена у зв`язку із закінченням строку зберігання, згідно акту про вилучення для знищення документів, що не підлягають зберіганню, від 22.02.2011 № 8/268». (а.с. 5) Згідно із ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час реєстрації Першою вінницькою державною нотаріальною конторою спірного обтяження (арешту) на квартиру позивача, обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом. Судом встановлено, що позивач був учасником кримінального провадження; арешт на нерухоме майно було накладено слідчим в межах кримінального провадження, розпочатого та завершеного за КПК України 1960 року; питання зняття арешту з майна після завершення кримінального провадження вирішено не було; позивач є власником об`єкта нерухомого майна, арешт якого є предметом спору. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення, адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції України і ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас, способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ Перехідні положення КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. За вказаних обставин, виходячи із суті права та інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі, суб`єктного складу учасників цього спору, суд прийшов до висновку в ухвалі від 30.09.2025, що даний спір є приватноправовим і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 цього Кодексу). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, суд зауважує, що застосування арешту майна як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей. Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (ст. 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд враховує те, що наявність протягом тривалого часу (понад 17 років на час звернення до суду з часу закриття кримінального провадження) нескасованого арешту на майно, за умови відсутності правових для цього підстав, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Таким чином, наявність зареєстрованого обтяження нерухомого майна порушує законні права позивача на вільне володіння, користування та розпорядження зазначеним майном як власника, створює для нього правову невизначеність щодо його статусу, а тому порушене право підлягає захисту. Судом прийнято до уваги, що Управління МВС України у Вінницькій області, включаючи його структурні підрозділи (СВ ВМВ), постанова якого зазначена як підстава реєстрації обтяження майна позивача, було ліквідовано в процесі реформи міліції в поліцію. Наразі територіальним органом Національної поліції у Вінницькій області, як юридичною особою публічного права, є саме ГУ НП у Вінницькій області, оскільки саме воно виконує завдання і функції УМВС України у Вінницькій області, постановою слідчого якого було накладено арешт на належну позивачу квартиру, а тому дана юридична особа є належним відповідачем у цій справі. Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 24.01.2024 у справі № 705/1188/21. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач і третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - разом з поданням відзиву або письмовими поясненнями третьої особи. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі від 30.09.2025 було роз`яснення сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши письмові пояснення викладені адвокатом позивача у позові та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних у справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Судом враховано, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі. Тобто під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Враховуючи вищевикладене, принципи розумності і справедливості, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом звільнення з-під арешту квартири [ADDRESS] , накладеного на підставі постанови слідчого СВ ВМВ УМВС України у Вінницькій області від 26.03.2007 (реєстраційний номер обтяження 4698402). Суд прийшов до висновку, що у такий спосіб суд зможе забезпечити ефективний засіб правового регулювання, який виключить невизначеність сторін у спірних правовідносинах. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Позивач на момент звернення до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». (а.с. 3) Враховуючи положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім того, враховуючи клопотання адвоката позивача, висловлене письмово у заяві від 05.02.2026, суд вважає за можливе залишити витрати на професійну правничу допомогу за позивачем. При цьому суд зауважує, що за даних обставин суд не досліджує надані стороною позивача докази щодо таких витрат і не оцінює їх. До ухвалення рішення у справі учасники справи не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших судових витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України). Отже, доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved