Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить усунути перешкоди у користуванні ним житловим приміщенням будинком по [ADDRESS] , шляхом виселення із цього приміщення [PERSON] . Під час підготовчого провадження відповідачкою подано суду зустрічну позовну заяву, в якій сторона просить здійснити розподіл спільного майна подружжя житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 частині кожного у вказаному майні. Сторони просять вирішити питання розподілу судових витрат. Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 01 грудня 2025 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до розгляду, зустрічний та первісний позов об`єднані в одне провадження. В обгрунтування заявлених вимог за первісним позовом позивачем вказано, що сторони по справі перебували між собою у шлюбі, зареєстрованому 04 червня 1999 року Степанською селищною радою Сарненського району Рівненської області. Шлюб між сторонами розірвано 04 квітня 2019 року за рішенням Сарненського районного суду Рівненської області. Позивач вказує, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок (житловою площею 50,9 м2) з господарськими будівлями по [ADDRESS] , який він набув на підставі договору купівлі-продажу від 07 березня 2001 року. Згідно із змістом позовної заяви колишня дружина позивача, [PERSON] , проживає у вказаному будинковолодінні без реєстрації. Однак, під час проживання відповідачка поводиться агресивно, порушує спокій позивача, втручається у його особисте життя, перешкоджає у використанні ним майна, наслідком чого були звернення [PERSON] до поліції. Позивач вказує, що такі дії відповідачки порушують його права, як власника нерухомого майна, а тому просить усунути перешкоди у користуванні ним належним на праві власності нерухомим майном, шляхом виселення відповідачки із вказаного вище будинковолодіння. В свою чергу, в обґрунтування вимог за зустрічним позовом [PERSON] вказує, що сторони по справі дійсно перебували у шлюбі, під час якого набули житловий будинок та земельну ділянку, на якій розташований цей будинок, за адресою [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу сторони домовились про спільне користування вказаним нерухомим майном до моменту, коли один із колишнього подружжя не виявить бажання виділити свою частку. Однак, останнім часом [PERSON] почала отримувати письмові повідомлення із вимогою [PERSON] про необхідність залишити місце проживання у спільному житловому будинку. Наведені обставини, на думку сторони, свідчать про бажання позивача за первісним позовом позбавити її права на частку у спільному майні, через що позивач вважає за необхідне здійснити поділ будинку. В судовому засіданні [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав повністю, пояснив, що сторони по справі проживають у житловому будинку, придбаному ним за особисті кошти у сумі 1500 доларів США, які він заробив за кордоном. Позивач-відповідач вказує, що на момент придбання будинку [PERSON] була працевлаштована, однак, отримувала невелику заробітну плату, яка не дозволяла придбати нерухоме майно. [PERSON] пояснив, що сторони по справі на даний час дійсно проживають у спірному будинковолодінні, однак, [PERSON] без реєстрації. Зі слів [PERSON] , колишня дружина створює йому неможливі умови проживання, оскільки зловживає алкоголем, поводиться агресивно, перешкоджає у користуванні побутовими приладами, намагається знищити майно, що, на думку сторони, є підставами для її виселення із належного [PERSON] на праві власності будинковолодіння. Представник відповідача у судовому засіданні підтримав вимоги за зустрічним позовом, заперечивши правомірність позовних вимог [PERSON] за первісним позовом. Представник просить звернути увагу на ту обставину, що спірне будинковолодіння набуто сторонами по справі під час перебування у шлюбі, через що воно має статус спільного сумісного майна подружжя. Доказів того, що це майно набуто за власні кошти [PERSON] , останнім суду не надано. Крім цього, представник відповідачки-позивачки зазначає, що підстав для усунення перешкод у користуванні позивачем-відповідачем спірним будинковолодінням у спосіб, вказаний у первісному позові, немає, оскільки між сторонами дійсно існують певні непорозуміння, що склались внаслідок розірвання шлюбу, однак, вказані обставини не можуть бути підставою для виселення одного із колишнього подружжя. Також, представник просить врахувати, що в обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилається на норми ЖК, який втратив силу. [PERSON] було заявлено клопотання про допит свідка [PERSON] , від якого позивач-відповідач в подальшому відмовився. Інших клопотань від сторін не надходило. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з урахуванням позиції сторін, суд дійшов до наступного. Правовідносини між сторонами виникли з приводу права на нерухоме майно, яке придбане під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбу. Вказані правовідносини регулюються нормами СК та ЦК України. Відповідно до змісту позовної заяви сторони по справі перебували у шлюбі, який на даний час розірвано. Вказані обставини доводяться дослідженою судом копією рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 04 квітня 2019 року, яким розірвано шлюб, зареєстрований 04 червня 1999 року Степанською селищною радою Сарненського району Рівненської області між [PERSON] та [PERSON] . Отже, судом достовірно встановлено, що сторони по справі перебували між собою у шлюбі з 04 червня 1999 року по 04 квітня 2019 року. Надана суду позивачем копія нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу домоволодіння від 07 березня 2001 року, доводить, що за цим договором [PERSON] набув у власність будинковолодіння, розташоване по [ADDRESS] , житловою площею 50,9 м2, із господарськими приміщеннями. В подальшому, на підставі рішення Степанської селищної ради Сарненського району Рівненської області від 25 березня 2008 року, [PERSON] набув право власності на земельну ділянку за цією ж адресою, площею 0,0929 га., із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що доводиться копією Державного акту на право власності на земельну ділянку. Копія технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , доводить, що за вказаною адресою дійсно розташоване будинковолодіння, яке складається із житлового будинку 1981 року забудови, загальною площею 146,3 м2, житловою площею 50,9 м2, а також господарських приміщень. Таким чином, із наведених вище доказів судом достовірно встановлено, що сторони перебували між собою у шлюбі, під час якого набули спірне майно, а саме : житловий будинок, право на який зареєстровано на праві приватної власності за позивачем за первісним позовом [PERSON] . Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна норма міститься у Сімейному кодексі України. Частиною 1 статті 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, при чому частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Таким чином, суд вважає, що вказаний позивачем у позові житловий будинок, дійсно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набутий під час перебування сторонами по справі у зареєстрованому шлюбі, а доказів того, що це майно було набуто виключно за особисті кошти [PERSON] , останнім суду не надано. Під час розгляду даної справи судом не встановлено обставин, за яких спірне майно належало б одному із подружжя, відповідно до ст.57 СК України, а тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.70 СК України - у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною1 статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи відсутність клопотань про поділ майна в натурі суд вважає за можливе визначити частки сторін по справі у цьому майні, які становлять 50% кожного із подружжя. З огляду на наведене, зустрічний позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає до задоволення (в даному випадку, за відсутності відповідного клопотання [PERSON] не підлягають до застосування строки позовної давності до вимоги про поділ майна подружжя). В той же час, [PERSON] просив виселити [PERSON] із вказаного будинковолодіння. В обгрутування заявлених вимог позивач-відповідач посилався на ст.391 ЦК України, частиною 1 якої визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Одночасно [PERSON] посилався на ст.116 ЖК УССР, згідно із якою якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. При вирішенні заявлених [PERSON] позовних вимог судом враховано, що останній не є наймачем спірного житла, а тому в даному випадку вказані стороною норми ЖК до застосування не підлягають. Що стосується усунення перешкод у користуванні майном, про що заявляв [PERSON] , суд вважає, що вказані обставини не знайшли свого підтвердження в ході судового провадження. Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона має в даному випадку довести, що дії іншої сторони створюють перешкоди у користуванні майном. На доведення заявлених [PERSON] вимог, останнім надано суду копію витягу про зареєстрованих у приміщенні осіб №03-12-204 від 27 серпня 2024 року, а також копію акту від 25 листопада 2024 року, згідно із якими [PERSON] фактично проживає без реєстрації по [ADDRESS] . Із наданих суду відповідачкою-позивачкою копій акту №23 від 01 вересня 2025 року та довідки №464 від 01 вересня 2025 року, виданої Степанською селищною радою Сарненського району Рівненської області, встановлено, що [PERSON] була зареєстрована, проживала з 2001 року та проживає на даний час у [ADDRESS] . [PERSON] вказував, що [PERSON] перешкоджає йому користуватись спірним будинковолодінням, на підтвердження чого надав інформацію за підписом начальника Сарненського РВП ГУ НП в Рівненській області, копію постанови Сарненського районного суду Рівненської області від 30 січня 2024 року, а також витяг з сайту судової влади щодо проваджень за участі [PERSON] . Надані докази доводять, що [PERSON] один раз притягувалась до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, а саме за фактом домашнього насильства, що мало місце 25 січня 2024 року і полягало у створенні конфлікту із колишнім чоловіком. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] має право на частину спірного будинковолодіння, як такого, що є спільною сумісною власністю подружжя, через що підстав для її виселення із цього житла немає (в тому числі, з урахуванням відсутності будь-яких перешкод з її боку у користуванні цим майном [PERSON] ). З огляду на наведене, позов [PERSON] до задоволення не підлягає. Сторонами заявлено вимогу про розподіл понесених судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Оскільки суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених [PERSON] позовних вимог та щодо безпідставності вимог [PERSON] слід стягнути з останнього на користь відповідачки-позивачки суму понесених нею судових витрат - оплаченого судового збору, розмір та оплата якого доводиться документально квитанцією від 01 грудня 2025 року. На підставі наведеного, ст.ст. 60, 61, 70, 71 СК України, ст.ст.15, 16, 355, 368, 391 ЦК України,

Outcome: approved