Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

08.10.2025 року [PERSON] , в порядку окремого провадження, звернувся в суд із заявою, в якій просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним, як баьком, його малолітнього сина [PERSON] ( [INFO] ) до 18 років, який спільно проживає з ним за адресою: [ADDRESS] . Заяву обґрунтовує тим, що 18 травня 2018 року між ним, [PERSON] та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії [NUMBER] , виданим Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис №842. [INFO] у них народився син - [PERSON] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 21 вересня 2018 року, актовий запис 4896. З 2020 року між ним та [PERSON] шлюбні стосунки припинилися і вони роз`їхалися по різним містам, син, [PERSON] , з цього моменту проживає разом з ним за його адресою проживання. З 02 березня 2023 року на підставі рішення Овідіопольського районного суду та Постанови Одеського Апеляційного суду від 09.10.2023 року шлюбні відносини між ними припинено. З початком повномасштабного вторгнення росії на територію України, [PERSON] переїхала жити за кордон в невідомому йому напрямку, а згодом повідомила, що наміру повертатися в Україну не має, що також підтверджується посненням-свідченням [PERSON] , які надійшли до суду 31.10.2025 року. У зв`язку з цим, для захисту прав та прав дитини, 22 травня 2023 року було укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К. за реєстровим номером 821, яким визначено місце проживання [PERSON] разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (нумерацію будинків та назву вулиці було змінено, наразі Героїв України, 29). З 2020 року та по теперішній час, мати не приймає ніякої участі у вихованні дитини, не спілкується з сином, дуже рідко відвідує його, не надає сину доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умов для отримання ним освіти, а отже не несе жодних зобов`язань по вихованню та матеріальному утриманню сина. [PERSON] фактично самоусунулась від процесу виховання дитини та повністю ігнорує її інтереси. Всі питання щодо виховання вирішуються ним самостійно без участі та підтримки матері. Заявник самостійно займається вихованням та забезпеченням дитини усіма необхідними засобами та потребами, оплачує харчування, одяг, позашкільні, шкільні матеріали, дозвілля, лікування тощо. [PERSON] знаходиться повністю на утриманні [PERSON] та в благонадійних умовах, умовах любові, турботи про нього, гідних умов життя та має все необхідне для розвитку та відпочинку. Спиртними та алкогольними напоями не зловживає, не має фізичних залежностей, є психічно здоровим. Відтак з 2020 року та по даний час Заявник з дитиною проживає за адресою [ADDRESS] в належних умовах для його спільного проживання та повністю утримує сина, опікується його інтересами та потребами, особисто займається вихованням дитини, приймає односторонньу участь у розвитку дитини та слідкує за його здоров`ям без участі матері. Син відвідував садочок, а наразі пішов і до першого класу за адресою свого проживання , що підтверджується Довідками № 18 від 11.05.2025 року, виданої Відділом освіти, культури, спорту та молодіжної політики Великодолинської селищної ради Молодіжненський заклад дошкільної освіти «Тополька» Великодолинської селищної ради Одеського району, Одеської області та довідкою Молодіжненського ліцею Великодолинської селищної ради одеського району Одеської області № 01-18-197 від 11.06.2925 року; Факт утримання свого власного неповнолітнього сина та проживання разом підтверджується довідкою Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області від 03.10. 2025 року № 255. 26 вересня 2025 року Заявника мобілізували до лав ЗСУ, а отже, з огляду наведеного, виникла ситуація необхідності встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановити, що Заявник, [PERSON] самостійно виховує неповнолітню дитину. Даний факт йому необхідно встановити для захисту прав його сина, так і, як підставу для звільнення з військової служби. Тобто встановлення факту потрібно для реалізації його прав передбачених законодавством як особи, яка самостійно виховує дитину, зокрема, але не виключно, прав передбачених ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і для можливості перетину кордону в разі необхідності. Також до суду надійшли пояснення-свідчення [PERSON] (сусідки), відповідно до яких [PERSON] завжди охайно одягнений, доглянутий, фізичний та емоційний стан задовільний. Спілкування з вчителем здійснює тато дитини [PERSON] та бабуся [PERSON] . Витрати на утримання, харчування та забезпечення освітньо-виховного процесу здійснює батько дитини, що підтверджується копіями чеків про понесені витрати на утримання дитини. Ухвалою суду від 10.10.2025 року відкрито окреме провадження у справі з викликом в судове засідання заявника та заінтересованих осіб. 05.12.2025 року представником Заявника Якухно Н.П. до суду надана заява в порядку статті 43 ЦПК України та клопотання про розгляд справи без участі за наявними матеріалами справи. Представник Заявника заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, підтримала з підстав, зазначених в ній, просила її задовольнити. Заінтересовані особи Служба у справах дітей Великодонської селищної ради в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені, надали суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності за наявними матеріалами у спправі. Враховуючи подані документи до матеріалів справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що заявник [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.05.2018 року, який розірвано 09.10.2023 року за рішенням Овідіопольського районного суду та Постанови Одеського Апеляційного суду. Від шлюбу вони мають спільну дитину сина [PERSON] ( [INFO] ), що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 21 вересня 2018 року, актовий запис 4896. Як зазначає заявник з 2020 року, син проживає разом з ним в будинку за адресою: [ADDRESS] ., що підтверджується довідкою Великодонської селищної ради одеського району одеської області № 255 від 03.10.2025 року. З початком повномасштабного вторгнення росії на територію України, [PERSON] переїхала жити за кордон та згодом повідомила заявнику, що наміру повертатися в Україну не має. Між батьками 22 травня 2023 року було укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К. за реєстровим номером 821, яким визначено місце проживання [PERSON] разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (нумерацію будинків та назву вулиці було змінено, наразі Героїв України (колишня Комарова), 29). [PERSON] подала до суду пояснення-свідчення у відповідності до яких заявляє, що з 2020 року їх шлюбні стосунки припинилися, разом вони не проживають, дитина проживає разом зі своїм татом в Одеській області, с. Молодіжне. З початком повномасштабного вторгнення росії на територію України вона виїхала за кордон, має інше життя, влаштувалася на роботу та повертатися в країну не планує. Дитина знаходиться на повному утриманні та забезпеченні батька, який повністю займається його вихованням та забезпеченням, син відвідував там садочок, потім пішов до школи. Змоги та часу займатися дитиною та її утриманням вона не має, а також, що при пожежі вона втратила дім, який згорів до тла у Волинській області с. Овадне. У відповідності до пояснень-свідчень [PERSON] , мати не відвідує дитину, вона, як сусідка, бачила її лише один раз, [PERSON] завжди охайно одягнений, доглянутий, фізичний та емоційний стан задовільний. Спілкування з вихователями групи здійснює тато дитини [PERSON] та бабуся [PERSON] . Витрати на харчування та забезпечення освітньо-виховного процесу здійснює батько дитини. Суду також надані копії чеків про понесені заявником витрати на утримання сина. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, у порядку, зокрема, окремого провадження (п. 3 ч. 2 ст. 19 ЦПК України). Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 7 ст. 19 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 1 статті 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до роз`яснень, наданих у постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам, при розгляді справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, слід мати на увазі, що згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Статтею 315 ЦПК України наведено перелік фактів, що мають юридичне значення, справи про встановлення яких розглядаються судом. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, серед іншого, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 ЦПК України у судовому порядку може бути встановлений факт перебування фізичної особи на утриманні. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 р. прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Наведеними у цій заяві обставинами підтверджують, що факт, який просить встановити заявник є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника та можливість безперешкодної реалізації його особистих прав. Встановлення факту перебування малолітніх та неповнолітніх дітей на самостійному вихованні і догляді заявника потрібно з метою захисту прав та інтересів дітей та прав заявника як батька. Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе. Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення "MAMCHUR v. UKRAINE"). Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Звертаючись до суду з зазначеною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник зазначив, що факт самостійного виховання та утримання ним малолітнього сина має для нього юридичне значення та необхідний йому для забезпечення захисту прав та інтересів його малолітнього сина, а також з метою звільнення з військової служби, так як 26 вересня 2025 року він був мобілізований до лав ЗСУ. Отже, встановлення факту йому потрібно для реалізації його прав передбачених законодавством як особи, яка самостійно виховує дитину, зокрема, але не виключно, прав передбачених ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і для можливості перетину кордону в разі необхідності. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років за рішенням суду. Таким чином, законодавець визначив у абзаці 5 частини 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», гарантований захист дітей віком до 18 років, яких виховують самостійно військовозобов`язані жінки та чоловіки. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. ( ч. 2 ст. 3 СК України). Відповідно до ч. 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, виходячи з положень Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560, підтвердженням самостійного виховання та утримання особою дитини є рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Тобто, за наявності умов факту самостійного виховання та утримання дитини одним з батьків, суд може встановити відповідний факт, що впливає на права особи, як військовозобов`язаного. За наслідком чого, судом встановлено, що встановлення заявленого факту, має для заявника юридичне значення, а саме: для звільнення Заявника з військової служби. Одночасно, при визначені юрисдикції та можливості розгляду даної справи в порядку цивільного судочинства в окремому провадженні, суд вважає за необхідне зазначити про наступне. Предметом дослідження суду є встановлення певного юридичного факту, який породжує у заявника можливість підтвердити свої права за ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, повноваження суб`єктів владних повноважень, визначені Конституцією та законами України. При здійсненні своїх владних управлінських функцій відповідно до законодавства вони діють на підставі та в межах наданих їм повноважень, у тому числі й щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення. Такі повноваження щодо встановлення того чи іншого факту мають бути чітко визначені у відповідних нормативно-правових актах. Встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідним суб`єктом владних повноважень виключає повноваження суду щодо встановлення такого факту в судовому порядку. Оскільки факт самостійного виховання та/або утримання дитини не може бути встановлений в позасудовому порядку, адже жодний орган влади (суб`єкт владних повноважень) не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, то його встановлення можливе лише у судовому порядку в суді цивільної юрисдикції. Враховуючи, що у зазначених правовідносинах відсутній будь-який орган влади, до повноважень якого належить встановлення факту самостійного виховання та/або утримання дитини, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, факту самостійного виховання та/або утримання дитини, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 та частини другої статті 315 ЦПК України. З огляду на вищевикладене, оскільки для підтвердження у особи права на звільнення з військової служби на підставі положень ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ, є необхідним надання належних документів, а саме: надання особою рішення про встановлення відповідного факту, а чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві в порядку окремого провадження, що в свою чергу обумовлено також тим, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, перелік яких не є вичерпним, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 року в справі № 560/17953/21, суд вважає що заявлена заявником вимога підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства за правилами окремого провадження. Окрім того, суд вважає, що наведені вище норми законодавства свідчать про те, що встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком своєї малолітньої дитини, не суперечить Закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, та має для заявника юридичне значення, а тому не існує перешкоди щодо встановлення судом факту, який має юридичне значення - факту самостійного виховання та утримання батьком своєї малолітньої дитини. З огляду на викладене вище, судом встановлено, що заявник [PERSON] , який є батьком малолітньої дитини сина [PERSON] , самостійно утримує та виховує малолітнього сина, який перебуває на його (заявника) утриманні, в свою чергу, дослідженими судом доказами також встановлено, що заінтересована особа - мати дитини [PERSON] , проживає окремо від дитини, участі у її вихованні та утриманні не приймає, що, в свою чергу, також підтверджує факт здійснення заявником самостійного виховання малолітньої дитини та її перебування на повному утриманні батька, при цьому, з урахуванням викладеного вище, та враховуючи мету встановлення зазначеного юридичного факту для заявника, документом, що підтверджує зазначену обставину - факт самостійного виховання малолітньої дитини одним з батьків, - може бути рішення суду. При цьому, зазначений юридичний факт породжує для заявника та його малолітнього сина юридичні наслідки, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення, та, крім того, встановлення даного факту необхідно заявнику з метою захисту прав та інтересів дитини, а також своїх прав та інтересів, як батька, що самостійно займається вихованням та утриманням дитини, на підставі чого суд приходить до висновку про доведеність і обґрунтованість заяви, та, відповідно, наявності визначених законом підстав для її задоволення. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом, у зв`язку з чим понесені заявником судові витрати, що складаються з судового збору, - вважати по фактично понесеним останнім.

Outcome: approved