Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» Пархомчук С. В. звернувся до Кельменецького районного суду Чернівецької області з позовною заявою про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідачки на користь ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за кредитним договором № 127039 від 04 червня 2020 року у розмірі 5 200,00 грн, а також судові витрати, а саме: судовий збір у сумі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 500,00 грн. 04 червня 2020 року між первісним кредитором ТОВ «ЗАЙМЕР», правонаступником якого є ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», та [PERSON] укладено кредитний договір № 127039 про надання фінансового кредиту, який був оформлений в електронній формі шляхом використання відповідачкою одноразового ідентифікатора (електронного підпису) та надісланий на номер її мобільного телефону. Підписуючи договір, відповідачка підтвердила, що ознайомлена з його умовами, повністю їх розуміє, погоджується з ними та зобов`язується їх виконувати. Кредит було надано на таких умовах: сума кредиту 1 000,00 грн, дата надання 04 червня 2020 року, строк користування 30 днів, стандартна процентна ставка 2 % на добу (730 % річних). Згідно з випискою з особового рахунку за кредитним договором станом на 16 квітня 2025 року загальний розмір заборгованості становив 5 200,00 грн, у тому числі прострочена заборгованість за основною сумою кредиту 1 000,00 грн та прострочені проценти 4 200,00 грн. Позивач просив стягнути з відповідачки зазначену заборгованість у сумі 5 200,00 грн, а також судовий збір у розмірі 2 422,40 грн на користь ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ». Ухвалою Кельменецького районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Розгляд справи призначено на 19 січня 2026 року, однак у зв`язку з неявкою відповідачки судове засідання було відкладено на 29 січня 2026 року. 29 січня 2026 року розгляд справи не відбувся у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю головуючої судді та був перенесений на 11 лютого 2026 року. У призначене судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, при цьому у позовній заяві містилося клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачка подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, відзиву на позовну заяву не подала. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалося. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних доказів за одночасної наявності таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився без поважних причин або без повідомлення про причини неявки; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений, не з`явився, причин неявки не надав і не подав відзиву, а представник позивача не заперечував проти ухвалення заочного рішення, суд постановив розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи та надані докази як у їх сукупності, так і окремо, з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. 04 червня 2020 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та відповідачкою укладено кредитний договір № 127039 у формі електронного документа з використанням одноразового електронного підпису. Відповідно до пунктів 1.11.7 договору товариство надало клієнту фінансовий кредит у розмірі 1 000,00 грн на умовах строковості, зворотності та платності, а клієнт зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, передбачених договором. Кредит було надано строком на 30 днів, при цьому строк дії договору визначено до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. На підтвердження виконання позивачем своїх обов`язків щодо надання кредитних коштів до матеріалів справи долучено інформаційну довідку ТОВ «Платежі онлайн» від 30 травня 2025 року, згідно з якою 04 червня 2020 року на банківський рахунок відповідачки було перераховано кредитні кошти у сумі 1 000,00 грн за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] , що підтверджує факт видачі кредиту. За користування кредитом клієнт сплачувала товариству фіксовану процентну ставку у розмірі 2 % на день (730 % річних), при цьому збільшення процентної ставки без письмової згоди клієнта умовами договору не передбачалося. Кредитні кошти надавалися у безготівковій формі шляхом їх перерахування на банківську картку клієнта, а датою укладення договору визначено день зарахування коштів на рахунок клієнта. Невід`ємною частиною договору є публічна оферта товариства щодо укладення договору про надання фінансового кредиту електронними засобами. Сторони погодили, що повернення кредиту та сплата процентів здійснюються відповідно до графіка розрахунків, який є невід`ємною частиною договору. Сума кредиту, комісія за використання системи, проценти, нараховані штрафи та/або пеня (за наявності) утворюють загальну заборгованість за договором, що підлягає сплаті шляхом безготівкового перерахування на рахунок товариства у строки, встановлені договором. Обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитними коштами. Згідно з випискою з особового рахунку за кредитним договором станом на 16 квітня 2025 року загальна заборгованість становила 5 200,00 грн, у тому числі прострочена заборгованість за основною сумою кредиту 1 000,00 грн та прострочені проценти 4 200,00 грн. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтями 627, 628 ЦК України сторони є вільними у визначенні змісту договору, виборі контрагента та погодженні умов правочину з урахуванням вимог закону, принципів розумності та справедливості. Положеннями статей 207, 208 ЦК України передбачено, що правочин між фізичною та юридичною особою може вчинятися у письмовій формі як у паперовому, так і в електронному вигляді за умови належного вираження волі сторін і використання електронного підпису. Електронний документ відповідно до законодавства є повноцінним носієм інформації з обов`язковими реквізитами, а норми у сфері електронної комерції визначають порядок укладення електронних договорів, які за правовими наслідками прирівнюються до договорів у письмовій формі. Акцепт електронної оферти може здійснюватися шляхом заповнення електронної форми та підписання її одноразовим ідентифікатором, що підтверджує момент укладення договору, а електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа та засобом ідентифікації підписувача. З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що відповідачка шляхом введення одноразового електронного ідентифікатора прийняла публічну пропозицію та належним чином уклала кредитний договір № 127039 від 04 червня 2020 року, при цьому доказів недійсності правочину чи порушення вимог законодавства не надано. Таким чином, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору № 127039 від 04 червня 2020 року та уклали його у встановленому законом порядку. Права первісного кредитора ТОВ «ЗАЙМЕР» правомірно перейшли до нового кредитора ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» на підставі договору відступлення права вимоги, у зв`язку з чим новий кредитор набув усіх прав та обов`язків у тому ж обсязі та на тих самих умовах, що існували на момент переходу цих прав. Це означає, що ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» має повне право вимагати стягнення заборгованості з відповідачки відповідно до умов первісного кредитного договору. Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові право вимоги до боржника. Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути наявна або майбутня вимога. 28 жовтня 2021 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу №01-28/10/2021, за яким ТОВ «ЗАЙМЕР» відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» права вимоги до боржників, включно з відповідачкою у даному провадженні. Відповідно до частини першої та третьої статей 509 ЦК України зобов`язання виникає, коли одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити певну дію на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати її виконання. Зобов`язання повинні виконуватися добросовісно, розумно та справедливо. Положенням частини першої статті 638 ЦК України визначено істотні умови договору, які включають предмет договору та інші умови, необхідні для договорів цього виду. Одностороння відмова або зміна умов зобов`язання не допускається без встановленого договором або законом права (стаття 525 ЦК України). Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання виконуються належним чином відповідно до умов договору, законодавства або звичаїв ділового обороту. Відповідно до частини першої статті 1054 та статті 1049 ЦК України кредитор зобов`язується надати грошові кошти, а позичальник повернути їх та сплатити проценти у строки та на умовах, визначених договором. Договір позики вважається укладеним з моменту передання коштів. Кредитний договір укладається у письмовій формі, а договір, укладений із недотриманням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до статті 530 ЦК України зобов`язання підлягає виконанню у встановлений договором або законом строк. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, та несе відповідальність за завдані простроченням збитки та неможливість виконання, що настала після прострочення (стаття 612 ЦК України). Відповідачка не надала належних доказів спростування отримання кредитних коштів. Згідно з частинами першоютретьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона має право довести обставини, на які посилається. Суд встановив, що факт зарахування кредитних коштів підтверджується довідкою про ідентифікацію та індивідуальною частиною кредитного договору, що міститься в матеріалах справи. Жодних доказів недійсності договору № 127039 суду не надано, доказів недійсності договору матеріали справи не містять. Враховуючи наведені докази та встановлені фактичні обставини справи, суд вважає, що відповідачка дійсно отримала кредит у розмірі 1 000,00 грн на строк 30 днів із застосуванням стандартної процентної ставки 2 % на день, що відповідає умовам строковості, зворотності та платності, передбаченим договором. Підписавши кредитний договір № 127039 від 04 червня 2020 року, відповідачка підтвердила своє погодження з усіма істотними умовами договору, а також взяла на себе обов`язок повернути суму кредиту та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором. Таким чином, суд встановлює наявність правових підстав для стягнення в судовому порядку суми заборгованості за основним зобов`язанням за кредитним договором № 127039 від 04 червня 2020 року в розмірі 1 000,00 грн. Враховуючи, що факт отримання кредитних коштів підтверджується належними та допустимими доказами, а заперечення відповідачки щодо отримання коштів не підтверджено жодними документами або іншими допустимими доказами, суд дійшов висновку, що позов у частині стягнення основної суми кредиту підлягає задоволенню. ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», звертаючись до суду з позовом, крім вимоги про стягнення основної суми кредиту, просило також стягнути складову повної вартості кредиту прострочену заборгованість за процентами у розмірі 4 200,00 грн. Відповідно до статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати визначаються умовами договору з урахуванням кредитного ризику, строку користування кредитом та інших істотних факторів. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання процентів від суми позики, а їх розмір і порядок сплати встановлюються договором. Судом встановлено, що відповідно до умов кредитного договору № 127039 від 04 червня 2020 року строк користування кредитом становить 30 календарних днів, а процентна ставка визначена як фіксована 2 % на добу від суми кредиту, що еквівалентно 730 % річних. Отже, проценти за користування кредитом підлягають нарахуванню саме в межах погодженого сторонами строку кредитування з 04 червня 2020 року по 04 липня 2020 року. Враховуючи, що сума кредиту становила 1 000,00 грн, а розмір процентної ставки 2 % на добу, загальний розмір процентів за погоджений сторонами строк користування кредитом (30 днів) складає: 1 000,00 грн ? 2 % ? 30 днів = 600,00 грн. Таким чином, суд не погоджується з розрахунком позивача щодо нарахування процентів у сумі 4 200,00 грн, оскільки нарахування процентів поза межами погодженого сторонами строку кредитування суперечить умовам договору та вимогам цивільного законодавства. Суд вважає обґрунтованим стягнення процентів лише у межах узгодженого сторонами періоду користування кредитом у розмірі 600,00 грн. Отже, позовні вимоги про стягнення процентів підлягають частковому задоволенню у сумі 600,00 грн. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 127039 від 04 червня 2020 року: за тілом кредиту 1 000,00 грн, за нарахованими процентами 600,00 грн, а всього 1 600,00 грн. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір у сумі 2 422,40 грн. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки заявлені позовні вимоги були задоволені частково у сумі 1 600,00 грн із заявлених 5 200,00 грн, що становить 30,76 % від їх загального розміру, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 745,35 грн, тоді як решта судового збору у сумі 1 677,05 грн покладається на позивача. Позивачем також заявлено вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10 500,00 грн. Відповідно до частин другої та третьої статей 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами на підставі умов договору про надання правничої допомоги та доказів обсягу наданих послуг. Відповідно до статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідачка подала заяву про зменшення судових витрат, зважаючи на її складне фінансове становище та перебування на її утриманні неповнолітніх дітей. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, аналізуючи норми ЦПК України щодо визначення розміру судових витрат та їх розподілу між сторонами можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: І) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Верховний Суд в Постанові від 10.06.2021 року по справі №820/479/18 зазначив, що як вказано в Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268). Суд зазначає, що надання доказів про факт та розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Велика Палата Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі №910/12876/19. Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Аналогічні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.10.2021 № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19, від 17.01.2024 у cправі №910/2158/23. Отже, враховуючи особливості предмета спору, незначну складність справи, часткове задоволення позову, складне фінансове становище відповідачки, а також той факт, що представник позивача не взяв участі в жодному судовому засіданні, виходячи з критеріїв виправданості витрат, розумності їх розміру та співмірності з позовом та складністю справи, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial