Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

Позивач - [PERSON] , звернулась до суду з позовом до відповідача - [PERSON] , про розірвання шлюбу, в якому вказує, що 05 лютого 2014 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстрований Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського МУЮ у Донецькій області, актовий запис № 9. Зазначає, що від шлюбу з Відповідачем Позивачка має неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Шлюбні стосунки між Позивачем та Відповідачкою фактично припинені. Сторони проживають окремо та не ведуть спільне господарство. За спільним рішенням Позивачки та Відповідача їх неповнолітній син мешкає з матір`ю Позивачкою і після розірвання шлюбу його місцем проживання залишиться місце проживання матері. Сімейне життя Позивачки та Відповідача не склалося через різні погляди на життя та виховання сина, несумісність характерів та відсутність взаєморозуміння. Внаслідок цього їх подальше спільне сімейне життя та збереження шлюбу є неможливим і суперечить інтересам та принципам Позивачки, шкодить їх малолітньому сину. Позивачка вважає, що її шлюб з Відповідачем розпався остаточно. Примирення між ними неможливе. У зв`язку з чим просить суд розірвати шлюб. Ухвалою суду від 22 грудня 2025 року відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Крім того, відповідачу запропоновано надати пояснення по суті справи та усі наявні докази. Ухвалою суду від 21 січня 2026 року відкладено судовий розгляд. Ухвалою суду від 06 лютого 2026 року постановлено проводити заочний розгляд справи. Представник позивача та позивач у судове засідання не з`явились. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився. Судом вживалися заходи щодо повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи. Клопотань та заяв до суду не надходило. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити з огляду на таке. Судом установлено, що між [PERSON] та [PERSON] 05 лютого 2014 року укладено шлюб, який зареєстрований Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 9, та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Після одруження дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (арк.с. 16,17). Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (арк.с. 18). Спір про його місце проживання відсутній. Установленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов належить задовольнити, оскільки примирення між сторонами неможливе, сторони подружніх відносин не підтримують, сім`я фактично не існує та подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін. При укладенні шлюбу позивачка змінила прізвище. Із заяви по суті спору не вбачається, що після розірвання шлюбу позивачка бажає змінювати прізвище на дошлюбне. Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 141 ЦПК України. З огляду на викладене, на підставі статей 104, 105, 110 СК України,

Outcome: approved