Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №153214 від 16.03.2020 в розмірі 51050,00 гривень. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16.03.2020 відповідач [PERSON] уклав з ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» кредитний договір №153214. На підставі укладеного договору відповідачу надано кредит на платіжну картку в розмірі до 10000,00 грн зі сплатою стандартної відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 0,01% за один день користування кредитом протягом всього строку, на який надається кредит, та комісією за надання кредиту в розмірі 1,9 %, підвищена комісійна винагорода у випадку прострочення терміну платежу становить 3,0%. Вказаний договір було укладено відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» шляхом його підписання відповідачем електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором. Всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконує свого зобов`язання вже тривалий строк, внаслідок чого за кредитним договором у нього утворилася заборгованість в розмірі 51050,00 грн, з яких 10000,00 грн заборгованість за позикою, 41050,00 грн заборгованість за процентами та комісії за користування позикою. За цих підстав просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача на його користь судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2423,00 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. Ухвалою судді Смілянського міськрайонного суду від 15.10.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить у задоволенні позовних вимог відмовити за недоведеністю. Також просить зменшити витрати на правничу допомогу з 5000,00 грн до 2000,00 грн. Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини щодо виконання зобов`язань за кредитним договором. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, суд встановив такі обставини справи. Судом встановлено, що 16.03.2020 між ТОВ «ФК «Гелексі» та [PERSON] укладено договір позики №153214, відповідно до умов якого позикодавець надав позичальнику позику, а позичальник зобов`язався її повернути, сплатити проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору. Кошти надаються позичальнику шляхом безготівкового зарахування відповідної суми на банківський рахунок позичальника. За умовами договору сума позики складає 10000,00 грн, строк повернення позики 14.04.2020, за користування позикою передбачені проценти, яка складає 0,01% в день від поточного залишку позики та комісія, що складає 1,69% в день від початкового розміру позики відповідно. Згідно з п. 3.1 договору позикодавець має право вимагати від позичальника повернення суми позики, процентів за користування позикою та виконання усіх інших зобов`язань передбачених цим договором Відповідно до п. 4.1 договору позичальник зобов`язується повністю повернути позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені договором, не пізніше 14 квітня 2020 року. Сторони домовилися, що повернення позики та сплата процентів і комісійна винагорода за користування позикою здійснюватиметься згідно з графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору та розміщується в особистому кабінеті (п. 4.2). Згідно з п. 5.3 договору у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% (три відсотка) в день від суми позики за кожний день прострочення. Вказаний договір підписаний відповідачем [PERSON] електронним цифровим підписом з одноразовим ідентифікатором zq87q2w9. Також [PERSON] одноразовим ідентифікатором zq87q2w9 підписано 16.03.2020 графік платежів до договору позики №153214 від 16 березня 2020 року. Виконання умов договору з боку кредитора підтверджується наявною у матеріалах справи копією довідки ТОВ «ФК «Елаєнс» №153214 від 01.09.2025 про переказ ТОВ «ФК «Гелексі» грошових коштів [PERSON] в розмірі 10000,00 грн, дата проведення платежу 16.03.2020, номер операції: 205228867, номер транзакції в системі 1193539320, банк емітент платіжної картки отримувача коштів PRIVATBANK, номер банківської картки отримувача коштів [NUMBER] . Таким чином, судом встановлено, що ТОВ «ФК «Гелексі» виконало свої зобов`язання за умовами кредитного договору №153214 від 16.03.2020, а саме надало відповідачу грошові кошти на умовах визначених договором. Відповідно до розрахунку з 16.03.2020 по 05.08.2025 за договором позики №153214 від 16.03.2020, укладеним з [PERSON] , заборгованість відповідача становить 51050,00 грн. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема із договорів. Як визначено ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з приписами ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не установлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Статтею 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля його сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до норм ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції визначає Закон України «Про електронну комерцію» (далі Закону № 675-VIII). Статтею 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується у порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному ст.12 цього Закону порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Цією статтею зазначеного Закону установлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ (ч. 7, 12 ст.11 Закону № 675-VIII). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частинами 1 та 2 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ст. 526, 530, 610 ЦК України та ч. 1 ст. 612 ЦК України, зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем доведено факт виникнення зобов`язальних правовідносин між сторонами, зокрема, шляхом укладання в електронному вигляді договору кредиту між ТОВ «ФК «Гелексі» та відповідачем. При цьому, ТОВ «ФК «Гелексі» належним чином виконало свої обов`язки по наданню кредиту в сумі 10000,00 грн, а відповідач отримавши кредитні кошти, в подальшому тіло кредиту не повернув, відсотки за користування кредитними коштами не сплатив, таким чином належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором. Внаслідок таких дій відповідача утворилася заборгованість за кредитними зобов`язаннями. Однак при визначенні розміру заборгованості за кредитним договором суд не погоджується із визначеним позивачем розміром та порядком нарахування заборгованості за процентами та комісії за користування позикою в сумі 41050,00 гривень. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Так, згідно з умовами договору позики №153214 від 16.03.2020 за користування позикою передбачені проценти, які складають 0,01% в день від поточного залишку позики (п. 1.1.2.1), строк повернення позики (термін платежу): 14.04.2020 (п. 1.1.5). Також, відповідно до п. 4.1 договору, позичальник зобов`язується повністю повернути позикодавцю суму отриманої позики та виконати всі інші зобов`язання, встановлені договором, не пізніше 14 квітня 2020 року. Згідно з п. 4.2 договору сторони домовилися, що повернення позики та сплата процентів і комісійна винагорода за користування позикою здійснюватиметься згідно з графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору та розміщується в особистому кабінеті. Тобто, з умов кредитного договору вбачається, що сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання та термін кредитування, який закінчився 14.04.2020 (п. 1.1.5 кредитного договору). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі №444/9519/12 від 28.03.2018, а саме: право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, право нараховувати проценти, передбачені умовами договору позики №153214 від 16.03.2020, припинилося 14.04.2020 по закінченню строку кредитування, визначеного договором, а тому розмір процентів, який підлягає стягненню з відповідача у межах строку кредитування за даним договором, становить 29,00 грн. Щодо стягнення з відповідача суми комісії за користування позикою, суд зазначає наступне. Згідно з п. 1.1.2.2 кредитного договору встановлено комісія, що складає 1,69% в день від початкового розміру позики відповідно п. 1.1.1 договору. Згідно з п. 5.3 договору у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% (три відсотка) в день від суми позики за кожний день прострочення. З розрахунку заборгованості за договором встановлено, що за період строку дії кредитного договору, а саме з 16.03.2020 по 14.04.2020 позивачем нараховано комісію згідно з п. 1.1.2.2 кредитного договору, та з 15.04.2020 по 11.08.2020 згідно п. 5.3 договору. Однак, суд зазначає, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.12.2019 року в справі № 524/5152/15. Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду, від 21.04.2021 в справі №677/1535/15, від 21.07.2021 в справі № 751/4015/15, від 15.12.2021 в справі №209/789/15, від 12.04.2022 в справі №640/14229/15 та від 20.07.2022 у справі №343/557/15-ц. Оскільки положення договору позики №153214 від 16.03.2020 щодо сплати позичальником на користь кредитодавця комісійної винагороди в розмірі 1,1% в день, а у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0%, суперечать положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Гелексі» комісії. З врахуванням зазначеного, суд дійшов переконання, що позовні вимоги підлягають до частково задоволення шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в сумі 10000,00 грн та процентами в сумі 29,00 грн (заборгованість за процентами за період з 16.03.2020 по 14.04.2020 включно), а всього в сумі 10029,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач при поданні позову в електронній формі у відповідності до вимог ч.3 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн та позовні вимоги задоволено частково, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 476 гривень. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в сумі 5000,00 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. При цьому суд враховує: обсяг фактично наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; час, витрачений адвокатом на підготовку та розгляд справи; складність справи та її значення для сторін; розмір гонорару адвоката та співмірність його послуг цим витратам. Верховний Суд у справах №826/1216/16, №810/3806/18, №320/11366/20 наголосив, що суд не зобов`язаний стягувати всю суму витрат на правничу допомогу, якщо вона є завищеною щодо принципів розумності та справедливості. З урахуванням складності справи, що була розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, обсягу виконаних адвокатом робіт, часу витраченого адвокатом на виконання таких робіт, враховуючи принципи розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви представника позивача в розмірі 2000,00 грн.

Outcome: partial