Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

І. Описова частина Короткий виклад позиції позивача та відповідача У листопаді 2025 року [PERSON] , інтереси якого представляє Пропадущий А.В., звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Черкаський приладобудівний завод» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні. Позов мотивовано тим, що позивач працював на підприємстві, зокрема з 12.05.2017 був переведений на посаду головного інженера (наказ № 6-к від 12.05.2017). У 2019 році, отримавши на адвокатський запит копію наказу № 27-к від 14.05.2018, позивач дізнався про звільнення його з 22.12.2017 за прогул (п. 4 ст. 40 КЗпП України), при цьому зазначає, що з наказом не ознайомлювався, копію наказу та трудову книжку йому не видавали, розрахунок у день звільнення не провели, прогулів він не вчиняв, у 2017 році перебував на лікарняному. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.02.2020 у справі № 712/6044/19, наказ про звільнення було скасовано, позивача поновлено на посаді з 22.12.2017 та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 22.12.2017-01.01.2020. Посадовий оклад позивача за штатним розписом становив 8 750,00 грн, а 04.01.2021 він звільнений за власним бажанням (наказ № 01к). За даними форми ОК-5 (ПФУ) від 18.09.2025, у травні 2018 року йому було нараховано 15 044,12 грн, у зв`язку з чим, на думку позивача, залишилась несплаченою різниця 6 294,12 грн (15 044,12 8 750) за травень 2018 року. Також зазначає, що у січні 2021 року йому нараховано заробітну плату 41 519,33 грн, яку при звільненні не виплачено. З огляду на це, загальна заборгованість із заробітної плати становить 47 813,45 грн. Крім того, позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на ст. 116117 КЗпП України та наводячи власний розрахунок середнього заробітку (зокрема, виходячи з виплат за листопадгрудень 2020 року та середньоденного заробітку 929,42 грн, за 6 місяців - 112 459,82 грн). У прохальній частині позову позивач просить: (1) стягнути з відповідача на його користь заробітну плату у розмірі 41 519,33 грн; (2) стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 41 519,33 грн; (3) судові витрати покласти на відповідача. У відзиві на позовну заяву АТ «Черкаський приладобудівний завод» заперечило проти заявлених [PERSON] вимог. Відповідач заявив про пропуск позивачем строку звернення до суду, посилаючись на ст. 233 КЗпП України, та зазначив, що позивач, на думку відповідача, був обізнаний про належні при звільненні виплати, оскільки до матеріалів справи долучено розрахунковий лист за січень 2021 року та довідку про доходи. У зв`язку з цим відповідач просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності відповідно до ст. 267 ЦК України. Рух справи в суді першої інстанції та процесуальні рішення Позовна заява [PERSON] до АТ «Черкаський приладобудівний завод» про стягнення заборгованості із заробітної плати надійшла до Соснівського районного суду м. Черкаси 11.11.2025. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.11.2025 відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачем 27.11.2025 подано відзив на позовну заяву, який надійшов до суду 02.12.2025. Представником відповідача 07.01.2026 подано доповнення до відзиву на позовну заяву. В судовому засіданні 02.02.2026 представник позивача Пропадущий А.В. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з мотивів наведених у позові. Звернув увагу на те, що рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025 ч. 1 ст. 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат визнано такою, що не відповідає Конституції України. Представник відповідача Мухінський В.О. просив відмовити повністю в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач пропустив трьохмісячний строк на звернення до суду. Окрім цього, зазначив, що позивачу в січні 2021 року виплачено готівкою 13 423,49 грн. Суд 02.02.2026 перейшов до стадії ухвалення рішення. ІІ. Мотивувальна частина рішення Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, оцінка суду Позивач, [PERSON] , працював на Акціонерному товаристві «Черкаський приладобудівний завод». Наказом № 27-к від 14.05.2018 позивача звільнено з 22.12.2017 за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.02.2020 у справі № 712/6044/19 позов [PERSON] до АТ «Черкаський приладобудівний завод» про скасування наказу про звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ по ПрАТ «Черкаський приладобудівний завод» № 27-к від 14.05.2018 «Про звільнення головного інженера [PERSON] за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді головного інженера ПрАТ «Черкаський приладобудівний завод» з 22.12.2017. Стягнуто з ПрАТ «Черкаський приладобудівний завод» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 22.12.2017 до 01.01.2020 включно у розмірі 212 187, 50 грн, з відрахуванням із вказаної суми податків та обов`язкових платежів. У подальшому 04.01.2021 згідно з наказом № 01к [PERSON] звільнено з роботи за власним бажанням. Щодо позовних вимог про стягнення недоплаченої заробітної плати за травень 2018 року в розмірі 6 294,12 грн Заявляючи вимогу про стягнення 6 294,12 грн як різниці між нарахованою та виплаченою заробітною платою за травень 2018 року, позивач посилається на відомості форми ОК-5 (ПФУ), згідно з якими у вказаному місяці йому нараховано 15 044,12 грн, тоді як посадовий оклад за штатним розписом становив 8 750,00 грн. Разом із тим суд ураховує, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.02.2020 у справі № 712/6044/19, яке набрало законної сили, позивача поновлено на посаді та стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.12.2017 до 01.01.2020. При цьому розмір середнього заробітку у тій справі визначався судом на підставі поданих сторонами доказів та розрахунків і охоплює компенсаційні виплати за період вимушеного прогулу, у межах якого перебуває і травень 2018 року. Отже, правові наслідки щодо визначення та стягнення належних позивачу сум за період 22.12.201701.01.2020 вже були предметом судового розгляду та вирішені рішенням, що набрало законної сили. Суд зазначає, що у межах цієї справи він не наділений повноваженнями здійснювати перевірку правильності визначення розміру середнього заробітку, встановленого рішенням суду у справі № 712/6044/19, або фактично перераховувати чи коригувати його шляхом додаткового стягнення складових, які, на думку позивача, мали бути враховані при обчисленні середнього заробітку. Питання законності та обґрунтованості такого рішення, а також правильності здійсненого у тій справі розрахунку, можуть вирішуватися лише у порядку, передбаченому процесуальним законом (апеляційне/касаційне оскарження, перегляд за нововиявленими чи виключними обставинами тощо), але не шляхом повторного розгляду тотожних по суті обставин у новій справі. Крім того, відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства саме на позивача покладено обов`язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Проте у цій справі позивач не надав належних і допустимих доказів того, що за травень 2018 року йому було нараховано та залишилося невиплаченим 6 294,12 грн заробітної плати, а також не довів правову природу зазначеної суми (заробітна плата, компенсаційна виплата, інша виплата), підстави її виникнення, порядок її обчислення та належність до виплат, які мали бути враховані при визначенні середнього заробітку у справі № 712/6044/19. Посилання лише на дані форми ОК5 без подання первинних документів бухгалтерського обліку не дає суду підстав встановити факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем у заявленому розмірі. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що заявлена позивачем вимога про стягнення 6 294,12 грн як недоплаченої заробітної плати за травень 2018 року є необґрунтованою та такою, що не підтверджена належними доказами, у зв`язку з чим задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати в розмірі 41 519,33 грн Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Заявляючи вимогу про стягнення 41 519,33 грн, позивач посилається на те, що зазначена сума є нарахованою йому при звільненні заробітною платою (остаточним розрахунком), однак відповідач її не виплатив. Судом установлено, що згідно з розрахунковим листом позивача за січень 2021 року йому нараховано 41 519,33 грн, при цьому зазначено утримання податку на доходи фізичних осіб у сумі 7 473,48 грн та військового збору у сумі 622,79 грн. Таким чином, після обов`язкових утримань сума, що підлягала виплаті позивачу, становила 33 423,06 грн. Разом із тим відповідачем надано платіжну відомість за січень 2021 року, відповідно до якої [PERSON] виплачено готівкою 13 423,49 грн. Наведене свідчить про часткове виконання відповідачем обов`язку з виплати належних позивачу сум. Водночас доказів виплати позивачу решти належної суми відповідач суду не надав. У свою чергу позивач також не спростував факт часткової виплати, підтверджений поданою відповідачем відомістю. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2021 в справі № 9901/407/19 вказано, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. За таких обставин суд доходить висновку, що вимога позивача про стягнення заробітної плати у розмірі 41 519,33 грн як повної суми є необґрунтованою в частині, яка вже була виплачена. Разом з тим у частині невиплаченої суми вимоги підлягають задоволенню, оскільки факт нарахування відповідних виплат підтверджений розрахунковим листом, а доказів повного розрахунку відповідач не надав. Отже, невиплаченою залишається сума нарахованої заробітної плати за січень 2021 року у розмірі 24 844,19 грн (41 519,33 грн (нарахована позивачу сума до виплати) 16 675,14 грн (виплачена суму 13 423,49 грн + 3 251,65 (податки та обов`язкові платежі, які підлягали нарахуванню на цю суму відповідно до розрахункового листа). Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Аналіз зазначених законодавчих норм дає підстави дійти висновку про те, що умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 у справі № 1-5/2012, проте не більше 6 місяців такого правопорушення, що встановлено Законом від 01.07.2022. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, а коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Установивши факт невиплати відповідачем у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, усіх належних позивачеві при звільненні сум, суд виходить з наявності підстав для застосування ст. 117 КЗпП України. При цьому суд ураховує, що між сторонами існував спір щодо розміру належних позивачеві виплат, а тому, з огляду на приписи ч. 2 ст. 117 КЗпП України, у разі часткового задоволення вимог працівника розмір відшкодування за час затримки розрахунку визначає суд, який вирішує спір по суті. З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач, обґрунтовуючи вимоги, навів розрахунок середнього заробітку за шість місяців затримки (112 459,82 грн), однак у прохальній частині позову просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 41 519,33 грн. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, а тому, перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме у межах заявленої до стягнення суми - 41 519,33 грн. Одночасно суд зазначає, що сума, яка підлягає стягненню як середній заробіток за час затримки розрахунку, визначається без віднімання податків і зборів, а їх нарахування та утримання здійснюється відповідачем як податковим агентом під час виконання судового рішення, унаслідок чого фактично виплачена позивачеві сума зменшується на суму обов`язкових платежів. Щодо заперечень відповідача про пропуск строку звернення до суду (ст. 233 КЗпП України) Суд враховує, що Рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), ч. 1 ст. 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, а також визначено, що визнана неконституційною частина втрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України та ч. 1 ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням. Одночасно суд бере до уваги приписи ч. 3 ст. 3 ЦПК України, відповідно до яких провадження в цивільних справах здійснюється згідно із законами, чинними на час розгляду і вирішення справи. Оскільки Рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025 ч. 1 ст. 233 КЗпП України в зазначеній частині визнано неконституційною та визначено втрату нею чинності з дня ухвалення цього Рішення, то на момент розгляду справи по суті та ухвалення судового рішення відповідне нормативне обмеження тримісячним строком не є чинним і не може бути застосоване судом при вирішенні спору. За таких обставин доводи відповідача про пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду, суд визнає безпідставними. Щодо розподілу судових витрат Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову з відповідача на користь держави необхідно стягнути 1 548,40 грн (за дві позовні вимоги майнового характеру із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору * 79,9 % (частка, на яку задоволено позов). Щодо допуску до негайного виконання рішення Суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць (п. 2 ч.1 ст. 430 ЦПК України). Як установлено під час судового розгляду, згідно з даними довідки АТ «Черкаський приладобудівний завод» від 27.01.2021 № 11 про доходи [PERSON] , розмір заробітної плати, що передували звільненню становить: листопад 2020 року 20 478,24 грн за 21 робочий день; грудень 2020 року 19 486,67 грн за 22 робочих дні. Відповідно середньоденна місячна заробітна плата становить 929,42 грн із розрахунку (20 478,24 + 19 486,67) / (21+22), а середньомісячна заробітна плата становить 19 982,53 грн, що обчислюється шляхом множення середньоденного заробітку 929,42 грн на середньомісячну кількість робочих днів 21,5 (929,42 грн ? 21,5 = 19 982,53 грн). На підставі викладеного,

Outcome: partial