Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

У липні 2025 року до Голосіївського районного суду міста Києва надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про витребування земельної ділянки, у якій позивач просив суд витребувати з володіння відповідача на свою користь земельну ділянку за адресом: [ADDRESS] , площею 0,1000га, кадастровий номер 8 000 000 000:79:100:0013. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] (надалі - позивач) у 2009 році на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки набула право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 8 000 000 000:79:100:0013, що розташована на [ADDRESS] . У травні 2020 року позивачу із відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо про те, що вищезазначена земельна ділянка продана відповідно до договору купівлі - продажу № 224 від 06 лютого 2012 року [PERSON] . Враховуючи, що позивачем жодних договорів щодо продажу земельної ділянки не укладалось і не підписувалось, [PERSON] звернулась до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку до подачі позовною заяви до суду про визнання договору купівлі-продажу № 224 від 06 лютого 2012 року недійсним та витребування земельних ділянок . Ухвалою від 22 травня 2020 року у справі № 752/9389/20 Голосіївським районним судом міста Києва був накладений арешт на земельну ділянку за адресом: [ADDRESS] , площею 0,1000 га, кадастровий номер 8 000 000 000:79:100:0013, номер запису про обтяження: 38309919 (інформаційна довідка № 242021300). Заочним рішенням від 10 грудня 2020 року у справі №752/10174/20 Голосіївським районним судом міста Києва була витребувана земельна ділянка (кадастровий номер 8000000000:79:100:0013), площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] , у [PERSON] та визнаний недійсним договір купівлі-продажу №224 від 06 лютого 2012 року (зазначене рішення в подальшому було скасовано Київським апеляційним судом). 15 січня 2021 року [PERSON] через свого представника звернулась із заявою для проведення державної реєстрації земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:79:100:0013), площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] . 20 січня 2021 року було отримано рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, державного реєстратора у зв`язку з тим, що право власності на земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:79:100:0013 площею 0,1000 га адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за іншою фізичною особою на підставі свідоцтва від 22 вересня 2020 року. 27 січня 2021 року була отримана інформаційна довідка № 242021300, з якої позивачу стало відомо, що власником земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:79:100:0013, є [PERSON] . За інформацією з інтернет, були отримані відомості, що під час розгляду справи № 752/10174/20 Голосіївським районним судом міста Києва, який розглядав позовні вимоги позивача щодо земельної ділянку та під час дії обтяження, 28 липня 2020 року на підприємстві СЕТАМ відбулися торги, відповідно до протоколу № 493677 земельна ділянка, площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:79:100:0013, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] була продана за 585 370,00 грн. Переможець торгів - [PERSON] . Постановою Київського апеляційного суду у справі № 752/10174/20 рішення Голосіївського районної суду міста Києва від 10 грудня 2020 року було скасовано. Апеляційний суд виходив з того, що на час ухвалення рішення №752/10174/2 судом першої інстанції [PERSON] не був власником зазначеної земельної ділянки, вона була реалізована в порядку здійснення виконавчого провадження. Зазначив, що особа, яка звернулась з апеляційною скаргою - [PERSON] набув право власності на цю земельну ділянку з моменту здійснення державні реєстрації, тобто, 22 вересня 2020 року, а отже суд прийняв судове рішення про прав, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, отже він має право на апеляційне оскарження цього судового рішення. Враховуючи ці обставини та існування порушення прав позивача, як власник майна, [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позивними вимогами до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу № 224 від 06 лютого 2012 року (кадастровий номер 8000000000:79:100:0013), площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] , недійсним. Також у справі був залучений третьою особою [PERSON] . Рішенням від 28 травня 2025 року у справі №752/6938/23 Голосіївським районним судом міста Києва було визнано недійсним договір купівлі-продажу №224 від 06 лютого 2012 року (кадастровий номер 8000000000:79:100:0013), площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] , укладений між покупцем [PERSON] та позивачем [PERSON] . Крім того, позивач зазначила, що в єдиному реєстрі нотаріусів, нотаріус Курковська Я. Л., яка посвідчила договір купівлі-продажу № 224 не має статус діючого нотаріуса. Втім, державну реєстрацію прав власності у Державному реєстрі прав на нерухоме майно засвідчене нотаріусом Кирик О. А. на дату державної реєстрації 26 березня 2020 року, номер запису про право власності 36142887, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2064365880000, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Також, до матеріалів судової справи № 752/6938/23 Голосіївським районним судом міста Києва був залучений висновок експерта. Відповідно до Висновку експерта ТОВ «Експертно-дослідна служба України» № 1238/03/2025 від 27 березня 2025 року підпис від імені [PERSON] (позивач), зображення якого міститься у рядку «ПРОДАВЕЦЬ» у технічній копії договору від 06 лютого 2012 року купівлі-договору земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:79:100:0013, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , укладеного від імені [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 224, виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] . Рукописний запис « [PERSON] » зображення якого міститься у рядку «ПРОДАВЕЦЬ» у технічній копії договору від 06 лютого 2012 року купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер 8000000000:79:100:0013, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , укладеного від імені [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я. Л., зареєстрованого в реєстрі за № 224, виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням почерку [PERSON] . Посилаючись на вказані обставини, позивач просила витребувати у відповідача на свою користь спірну земельну ділянку, яка вибула з її володіння незаконно. 05 серпня 2025 року ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання. 21 серпня 2025 року через систему «Електронний суд» до суду надійшов відзив представника відповідача - [PERSON] на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позову. Обґрунтовуючи заперечення проти позову, посилався на те, що [PERSON] є добросовісним власником земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:79:100:0013, адреса: [ADDRESS] , площею 0,1 га, цільове призначення - для індивідуального, житлового гаражного і дачного будівництва, яку він придбав у порядку встановленому для виконання судових рішень. Інформацію про проведення виконавчого провадження було розміщено у Системі ДП «Сетам» режим доступу - https://setam.net.ua/auction/432149, що свідчить про дотримання всіх вимог закону та доступність цієї інформації для всіх потенційних покупців майна в порядку виконання судових рішень. Підставою для реєстрації за [PERSON] права власності на зазначену вище земельну ділянку стало проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження. Оскільки [PERSON] набув право власності на земельну ділянку у порядку встановленому для виконання судових рішень, а згідно з пунктом 1 частиною другою статті 388 ЦК України закон захищає його права щодо витребування такого майна з його приватної власності - відповідно вказана обставина є підставою для відмови у позові у цій справі і свідчить що [PERSON] ніяк не міг порушити права [PERSON] , а тому позов є необґрунтований. Крім того, оскільки у справі № 752/10174/20 вже є судове рішення з того самого предмету і з тих саме підстав, яке набрало законної сили, то суд не вправі розглядати аналогічний позов з аналогічних предмету і підстав, а справа відповідно підлягає до закриття з цієї процесуальної підстави. Щодо посилання позивача на те, що заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 травня 2025 року у справі № 752/6938/23 визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 06 лютого 2012 року № 224, то вказане рішення на дату подання позову не набрало законної сили, оскаржене третьою особою - [PERSON] до Київського апеляційного суду. Щодо посилання позивача на висновок експерта № 1238/03/2025 від 27 березня 2025 року, то що по-перше цей документ не встановлює, що з боку [PERSON] було допущено будь-яку протиправну поведінку, а по-друге, цей доказ є неналежним. Відповідно до Рецензії на висновок експерта № 1238/03/2025, складеного 27 березня 2025 року за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою (запитом) адвоката Юрченка О.І., яка підготовлена спеціалістом [PERSON] , (диплом Вищої слідчої школи МВС СРСР УВ № 586465, виданий 26.02.1993), стаж експертної роботи з 1993 року рецензент навів такі порушення, які унеможливлюють використання висновку експерта № 1238/03/2025 у якості доказу у справі. Також, представник відповідача звернув увагу, що аргумент позивача про те, що нотаріус не могла посвідчити договір купівлі-продажу від 06 лютого 2012 року вироком Оболонського районного суду міста Києва від 23 квітня 2013 року у справі № 2605/7851/12 не підтверджується, оскільки у тексті вироку жодного слова ні про [PERSON] , ні про [PERSON] , ні будь-яких встановлених обставин укладення договору від 06 лютого 2012 року не відображено. Не відображено і стягувача, який відкрив проти [PERSON] виконавче провадження. 08 вересня 2025 року вх. № 57176 до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача - Юрченка О., у яких зазначив, що відповідач проявив правову необачність придбавши земельну ділянку, що знаходиться під арештом і є предметом судового розгляду, а тому його не можна вважати добросовісним. На час придбання земельної ділянки позивачу було достеменно відомо про існуючі обтяження (арешт) земельної ділянки, зокрема, зазначене підтверджується інформаційною довідкою № 24202300; копією ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 22 травня 2020 року у справі № 752/9389/20 про арешт земельної ділянки; копією постанови про відкриття виконавчого провадження ВП 62194639 від 27 травня 2020 року; скрин шотом про розміщення на сайті СЕТАМ оголошення з приводу торгів та визнання відповідача переможцем, а також зазначена інформація щодо обтяження (арешту) земельної ділянки, свідчить про те, що відповідач був обізнаний відносно обтяження спірної земельної ділянки, а тому не можна вважати набуття у володіння відповідача земельну ділянку добросовісним. Рецензія на висновок експерта, на яку посилається представник відповідача, не є належним доказом, оскільки оцінка висновку експерта є прерогативою суду, а рецензент вийшов за межі своєї компетенції. Щодо правомірності дій нотаріуса, то обставини, встановлені в межах кримінальної справи № 2605/7851/12 свідчать про те, що на момент вчинення правочину (укладання договору купівлі-продажу № 224 від 06 лютого 2012 року) приватний нотаріус Курковстка Я.Л. не володіла та не розпоряджалась самостійно своєю печаткою, і відповідно не могла здійснити посвідчення спірного договору купівлі-продажу. Також в межах цивільної справи № 757/35113/19 встановлені обставини, що остання нотаріальна дія вчинена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я. Л. 31 грудня 2010 року за реєстровим № 24485. 29 вересня 2025 року через систему «Електронний суд» до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від представника відповідача - Присяжнюка Р. В., у яких зазначив, що після того як [PERSON] отримав Акт про проведені публічні торги від 26 серпня 2020 року він звернувся до нотаріуса із відповідною заявою щодо видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів і тільки у нотаріуса він дізнався про наявність обтяження на земельну ділянку. Відповідач, побачивши, що у процедурі виконавчого провадження проводиться продаж земельної ділянки і у дату її придбання був абсолютно впевнений, що жодних перешкод при проведенні таких дій немає, виконавець має право накладати арешт і виставляти майно на продаж через систему виконавчого провадження, система ДП «Сетам» унеможливлює проведення публічних торгів щодо нерухомого майна, яке не підлягає продажу, а органи нотаріату вправі посвідчувати і видавати документи про право власності на таке майно. 15 жовтня 2025 року вх. № 66021 до суду надійшли пояснення на заперечення від представника позивача - Юрченка О., у яких зазначив аналогічні доводи, зазначені у відповіді на відзив щодо недобросовісності дій відповідача під час придбання земельної ділянки на публічних торгах та відхилив заперечення сторони відповідача про необхідність спочатку визнавати електронні торги недійсними з тих підстав, що позивач не був продавцем, тому такий спосіб захисту як визнання електронних торгів недійсним є неналежним. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що придбання майна на публічних торгах не є запорукою добросовісності набувача. Тому питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо. 15 жовтня 2025 року ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва підготовче провадження у справи закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. У судових засіданнях представник позивача - адвокат Юрченко О. І. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та навів аналогічні підстави, які зазначені у заявах по суті спору. Додатково звертав увагу на те, що відповідач всупереч обтяженню на земельну ділянку придбав її на електронних торгах. При цьому, відповідачу було достеменно відомо про таке обтяження, що підтверджується інформаційною довідкою № 24202300, копією ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 22 травня 2020 року у справі № 752/9389/20 про арешт земельної ділянки, копією постанови про відкриття виконавчого провадження ВП 62194639 від 27 травня 2020 року; скрин шотом про розміщення на сайті СЕТАМ оголошення з приводу торгів та визнання відповідача переможцем. У судових засіданнях представник відповідача - адвокат Присяжнюк Р. В. заперечував проти задоволення позову та навів аналогічні підстави, які зазначені у заявах по суті спору. Звертав увагу на те, що [PERSON] набув право власності на земельну ділянку у межах процедури виконавчого провадження, а згідно з пунктом 1 частини другої статті 388 ЦК України закон захищає його права щодо витребування такого майна з його приватної власності. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін в судових засіданнях, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 вересня 2009 року № 12160 набула право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 8 000 000 000:79:100:0013, що розташована на [ADDRESS] . 22 травня 2020 року ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва у справі № 752/9389/20 за заявою [PERSON] про забезпечення позову був накладений арешт на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га, кадастровий номер 8 000 000 000:79:100:0013. 27 травня 2020 року постановою державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Клименко К. В. на виконання ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 22 травня 2020 року у справі № 752/9389/20 про забезпечення позову винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62194639 та накладено арешт на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га, кадастровий номер 8 000 000 000:79:100:0013. Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року у справі №752/10174/20 позов [PERSON] задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу № 224 від 06 лютого 2012 року земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:79:100:0013), площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] ; витребувано із володіння [PERSON] на користь [PERSON] вказану земельну ділянку. Постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року за апеляційною скаргою [PERSON] (який не брав участі у справі в суді першої інстанції) у цій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року у справі №752/10174/20 скасовано та відмовлено у позові. Постановою Верховного Суду від 13 березня 2023 року постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року залишено без змін. Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 28 травня 2025 року у справі № 752/6938/23 позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про визнання договору недійсним задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу № 224 від 06 лютого 2012 року земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:79:100:0013), площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] . Указане рішення переглядається Київським апеляційним судом. 28 липня 2020 року на підприємстві СЕТАМ відбулися торги, відповідно до протоколу № 493677 земельна ділянка, площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:79:100:0013, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , була продана за 585 370,00 грн. Переможець торгів - [PERSON] . Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що відповідач виявив правову необачність придбавши земельну ділянку, що знаходиться під обтяженням, хоча знав про нього і тому відповідача не можна вважати добросовісним набувачем у розумінні статті 388 ЦК України. Суд, вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з огляду на таке. Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зазначено, що розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, пункт 7.6). Тому в разі якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54). Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19). Саме при вирішенні питання про витребування майна, здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна (у цих спірних правовідносинах - [PERSON] ), у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або міг знати такий набувач про існування обтяження на таке майно. Згідно із частиною другою статті 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц Велика Палата Верховного Суду вже робила висновок про те, що на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача, якщо воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому саме для примусового виконання судових рішень (пункт 84). Не може вважатися добросовісною особа, яка набула майно на прилюдних торгах, якщо вона знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону, зокрема пов`язана особа (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55)). Сторони договору повинні поводитися правомірно як під час його виконання, так і на переддоговірній стадії. Зокрема, мають поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків, як і можливої недобросовісної чи нерозумної поведінки, є численними. Їх не можна визначити вичерпно. Недобросовісною поведінкою може бути необґрунтоване припинення переговорів, пропозиція нерозумних умов, які завідомо є неприйнятними для контрагента, вступ у переговори без серйозних намірів (зокрема, з метою зірвати укладення договору з третьою особою, наприклад із конкурентом недобросовісної сторони переговорів), нерозкриття необхідної контрагенту інформації тощо (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано у всіх випадках відповідно до приписів статті 387 ЦК України. Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18). Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17). Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)). Встановлені судом обставини свідчать про те, що реалізація спірної земельної ділянки відбулась на електронних торгах в примусовому порядку у порядку виконавчого провадження. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 зазначила: «При оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна слід враховувати, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном». Якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункт 38), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.46), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54)). Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові звернула увагу на те, що придбання майна на публічних торгах не є запорукою добросовісності набувача. Тому питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо. Установлено, що 27 травня 2020 року постановою державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Клименко К. В. на виконання ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 22 травня 2020 року у справі № 752/9389/20 про забезпечення позову винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62194639 та накладено арешт на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1000 га, кадастровий номер 8 000 000 000:79:100:0013. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 242021300 від 27 січня 2021 року 27 травня 2020 року внесено запис про обтяження: 38309919. Вказана підстава для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника, серія та номер: 62194639, виданий 27.05.2020, видавник: Голосіївський РВ ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ). Вид обтяження: арешт нерухомого майна (земельної ділянки за адресом: [ADDRESS] , площею 0,1000 га, кадастровий номер 8 000 000 000:79:100:0013). Вказані відомості про обтяження майна (арешт нерухомого майна № 36645352, постанова 62194639 від 27.05.2020, Голосіївський РВ ДВС у м. Києві ЦМУМЮ м. Київ) були зазначені і в інформації щодо лоту № 431468 на сайті ДП «Сетам» щодо продажу спірної земельної ділянки, що підтверджується скрин шотом екрану про інформацію підготовки проведення торгів на підприємстві СЕТАМ (а. с. 20-22). Тобто, обтяження на земельну ділянку за адресом: [ADDRESS] , площею 0,1000 га, кадастровий номер 8 000 000 000:79:100:0013, на підставі ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 22 травня 2020 року № 752/9389/20 про її арешт, існувало на час проведення електронних торгів і про це [PERSON] мало б бути достеменно відомо. Більше того, така інформація була зазначена про лот на самому сайті СЕТАМ, тому посилання представника відповідача про те, що йому не було відомо про існування такого обтяження спростовуються матеріалами справи. Ознайомившись із інформацією про лот № 431468 на сайті ДП «Сетам», у якій було зазначено два обтяження: одне обтяження зроблено приватним виконавцем Бердар М.М. арешт нерухомого майна №36784605, постанова 62284036 від 05.06.2020 , а інша - арешт нерухомого майна №36645332, постанова 62194639 від 27.05.2020 Голосіївського РВ ДВС у м.Києві ЦМУМЮ м. Київ, відповідач мав знати про порушення порядку реалізації майна та міг знати про набуття майна всупереч закону. Оцінюючи добросовісність дій [PERSON] , суд дійшов висновку, що на момент придбання ним спірної земельної ділянки останній без сумніву міг знати про порушення порядку його реалізації. Адже матеріалами справи узгоджується, що станом на час придбання [PERSON] спірної земельної ділянки на електронних торгах існувало обтяження у вигляді арешту на вказану земельну ділянку, тому відсутні підстави вважати, що відповідач є добросовісним набувачем. Тобто, [PERSON] поза межами розумного сумніву, міг знати про те, що земельна ділянка була предметом обтяження. Аргументи відповідача про те, що спірне майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, оскільки воно було придбано на публічних торгах у порядку у виконавчого провадження, є безпідставними, тому що за обставин цієї справи спірне майно було відчужене під час існування обтяження на нього в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Отже, [PERSON] знав про наявне обтяження та проявивши обачність, мав можливість самостійно з`ясувати його підстави. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що придбання майна на публічних торгах не є запорукою добросовісності набувача. Тому питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо. Суд також відхиляє доводи сторони відповідача про те, що електронні торги невизнані недійсними, оскільки власник із дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, із тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц (пункти 99-100), від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16 (пункти 39, 42-44, 50), від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19 (пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5), від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20 (пункти 9.65-9.66), від 15 лютого 2023 року в справі № 910/18214/19 (пункт 9.47) та інших). Суд також відхиляє доводи сторони відповідача про те, що оскільки у справі № 752/10174/20 вже є судове рішення з того самого предмету і з тих саме підстав, яке набрало законної сили, то суд не вправі розглядати аналогічний позов з аналогічних предмету і підстав, а справа відповідно підлягає до закриття з цієї процесуальної підстави. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Результат аналізу пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить про те, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір». Так, у справі № 752/10174/20 та у справі, яка є предметом судового розгляду, не є тотожними сторони, предмет і підстава позову, тому відсутні підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України. Інші доводи сторін, зокрема, щодо не відповідності висновку експерта, наявність рецензії на вказаний висновок, не можливість посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки нотаріусом [PERSON] , суд не приймає до розгляду, оскільки вони не стосуються предмета доказування у даній справі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За змістом статті 141 ЦПК України судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи, за подачу [PERSON] позовної заяви було сплачено судовий збір в розмірі 1498,00 грн. Оскільки позов [PERSON] задоволено, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1498,00 грн судового збору.

Outcome: approved