Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

У березні 2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаною заявою, якою просить встановити факт, що позивач самостійно виховує, утримує неповнолітнього сина [PERSON] . Вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] самостійно виховує та здійснює догляд за [PERSON] . Матір, [PERSON] , не приймає участі у вихованні та утриманні їхнього спільного сина та проживає окремо. Сторони у спільному шлюбі не перебували і не перебувають на разі. [PERSON] не надає кошти на потреби дитині, не займається його вихованням, не спілкується, не проявляє жодним чином материнської турботи. [PERSON] не сплачує аліменти на утримання дитини у результат чого у неї утворилась заборгованість за період з 31.07.2024 по 25.02.2025 у загальному розмірі 33 438,66 грн. Вже більше 9 років позивач самостійно забезпечує всі потреби сина: харчування, лікування, одяг, навчання, розвиток, відпочинок тощо. У повному обсязі створює всі необхідні умови для його проживання та нормального розвитку, задовольняє гармонійний розвиток особистості дитини в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Крім того, дбає про його розвиток, займається питанням здоров`я дитини, забезпечує сину регулярний огляд у лікарів, які здійснюють планові обстеження та лікування. Оскільки у [PERSON] немає іншої можливости підтвердити факт, що він самостійно утримує та виховує дитину віком до 18 років та вважає, що встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини повинно бути юридично зафіксоване, адже в подальшому можуть документів щодо виникати питання стосовно оформлення соціальної допомоги на дитину, яка виховується одним з батьків, також щодо переміщення сина без документального оформлення згоди матері яка не проживає разом з ними та для того, щоб у повній міри мати право представляти інтереси дитини без згоди матері, він вимушений звернутися до суду для встановлення факту перебування малолітнього сина [PERSON] на самостійному вихованні та утриманні позивача. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2025 року, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2025 року, закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просиві їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради Київської області у судовому засіданні проти встановлення заявленого факту не заперечила. Свідок [PERSON] будучи попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання у судовому засіданні зазначила, що позивач близько 7 років сам виховує та утримує [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що позивач більше 5 років сам виховує та утримує [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав пояснення аналогічні поясненням свідка [PERSON] . Заслухавши представника позивача, представника третьої особи, свідків, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову належить відмовити з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 03 листопада 2015 року серія [NUMBER] видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області. З довідки №01-14-355 від 13.08.2018, наданою службою у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради вбачається, що на утриманні [PERSON] перебуває його малолітній син [PERSON] . З акту обстеження житлово-побутових умов від 29 липня 2024 року слідує, що [PERSON] та [PERSON] проживають разом за адресою [ADDRESS] . Матір [PERSON] ухиляється від сплати аліментів. У зв`язку з чим за період 31.07.2024 по 25.02.2025 має заборгованість у загальному розмірі 33438,66, що підтверджується довідкою-розрахунком №26910 від 26.02.2025. Між сторонами виник спір з приводу встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною 7статті 7 Сімейного кодексу України (далі -СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5статті 157 цього Кодексу. За частиною 3статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин 1-4статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Положеннями статті 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до статті1,2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Схожі висновки містяться в постановах Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі № 468/1025/23, від 27 березня 2025 року у справі №353/886/24 та інших. Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, та стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22. Отже, для підтвердження факту самостійного виховання дітей обов`язковим елементом є наявність виключних (непереборних / виняткових / неординарними / особливих) обставин у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; через вади здоров`я; батько або матір зникли, визнані судом безвісно відсутніми; позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо). Наведені вище виключні обставини у даній справі відсутні, а саме по собі перебування матері окремо від дитини, не свідчить про самостійне виховання та утримання дитини виключно батьком, а також не звільняє обох батьків від обов`язку виховувати та утримувати дітей. Суд звертає увагу, що свідоме ухилення одного з батьків від участі у вихованні та утриманні дитини може бути підтверджене лише рішенням суду у разі вирішення питання про позбавлення батьківських прав. Тобто, захист порушених прав у зв`язку самоусуненням від виконання батьківських обов`язків має розглядатись в іншому порядку шляхом пред`явлення позову про позбавлення батьківських прав, а не позову про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини. Такий підхід до вирішення цієї справи відповідає мотивам, з яких виходила Велика Палата Верховного Суду у справі № 201/5972/22. Оскільки такий факт не може бути встановлений окремо без вирішення позовної вимоги про позбавлення батьківських прав матері або ж за наявності інших (уже перелічених раніше) виключних обставин, у задоволенні позовних вимоги належить відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed