Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

27.06.2024 року в системі «Електронний суд» до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов Центральної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , про витребування майна, в якому позивач просить суд: - витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 987627812101. І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування позовних вимог прокурор в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради зазначив, що спірна квартира належить до об`єктів нерухомого майна права комунальної власності та вибула із комунальної власності поза волею дійсного власника із порушенням встановленого чинним законодавством порядку у позаприватизаційний спосіб на підставі документів, що не видавались та мають ознаки фіктивності. Це є безумовною підставою для витребування майна у останнього набувача на підставі ст. 387 ЦК України. Також за поясненнями прокурора, міська рада була обізнана про встановлені обставини незаконного набуття речових прав на нерухоме майно комунальної власності та достатній для самостійного вжиття заходів, направлених на усунення виявлених порушень, що свідчить про бездіяльність Дніпровської міської ради, яка є органом, уповноваженим державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах. Зазначене, на думку прокурора, обумовлює актуальність позову та надає обґрунтовані підстави для здійснення прокурором представницьких повноважень в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради. З огляду на викладене, прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради про витребування майна. 15.08.2024 року на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідач не вчиняла дій, які би мали ознаки незаконності, та вважає себе добросовісним набувачем спірного майна. Натомість приватний нотаріус Мазуренко С.В. не вчинив дій щодо належної перевірки документів права власності [PERSON] та не сприяв захисту прав та інтересів відповідача, проявив бездіяльність під час посвідчення та реєстрації угоди. Так, відповідач не знала і не могла знати про те, що [PERSON] є особою, яка не має права відчужувати спірне майно, сплатила за майно повну вартість, сплатила державне мито, вступила у володіння майном, відкрито володіє та користується ним вже 8 (вісім) років, несе витрати за його утримання. Також за твердженнями сторони відповідача, Дніпровська міська рада, яка вважала себе власником спірного майна, повинна була дбати про нього, довідатись про порушення свого права ще у 2016, 2017 роках, реалізуючи свій обов`язок з утримання майна. Тому відповідач вважає, що позивачем ще і було пропущено строк позовної давності звернення до суду. Спірна квартира є єдиним житлом, в якому постійно проживає відповідач та її малолітня донька [PERSON] , іншого майна відповідач не має, у шлюбі не перебуває. На думку відповідача, саме нотаріус не забезпечив відповідачу законність угоди та захист її прав, інтересів, в результаті чого утворилась спірна ситуація, а відповідач попадає вкрай невигідне становище та може понести надмірний тягар у разі задоволення позову. Тому відповідач вважає безпідставними позовні вимоги та такими, що задоволенню не підлягають. 28.08.2024 року в системі «Електронний суд» на адресу суду надійшла відповідь на відзив від прокурора, в якій він зазначив про недобросовісність відповідача та те, що ним був дотриманий трирічний строк позовної давності, оскільки про існування свого порушення права Дніпровська міська рада дізналась у лютому 2024 року з листів окружної прокуратури, а отже не мала об`єктивної можливості знати про заволодіння комунальним майном. Враховуючи, що спірне нерухоме майно у встановленому законом порядку із комунальної власності не вибувало та право власності територіальної громади міста не припинялось, воно підлягає витребуванню від відповідача у справі на користь Дніпровської міської ради. Позов прокурора є законним та обґрунтованим, таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. 02.09.2024 року в системі «Електронний суд» на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких представник відповідача не погодилася з твердженнями позивача та пояснила, що твердження позивача щодо наявності ознак недобросовісності в діях відповідача в момент набуття права власності на спірну квартиру мають стосуватися саме нотаріуса, який посвідчував спірну угоду, та на якого законом покладено завдання забезпечити законність правочину. Тому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 25.08.2025 року в системі «Електронний суд» на адресу суду надійшли письмові пояснення прокурора, в яких останній, зокрема, зазначив, що Дніпровська міська рада на даний час є законним володільцем спірного нерухомого майна, незважаючи на той факт, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний запис про право приватної власності на нерухоме майно, первинну реєстрацію щодо якого проведено на підставі договору купівлі-продажу з ознаками фіктивності. Спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею за відсутності рішення уповноваженого приватизаційного органу. Жодного правочину щодо розпорядження нерухомим майном Дніпровська міська рада не вчиняла. За поясненнями прокурора, за продавцем [PERSON] була відсутня попередня реєстрація права приватної власності, а первинна реєстрація права приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу також була здійснена незаконно, оскільки відповідач не могла придбати нерухоме майно у особи, право власності за якою не було зареєстроване. На думку прокурора, мала місце недобросовісна поведінка відповідача [PERSON] під час здійснення державної реєстрації права приватної власності на спірну квартиру, оскільки відповідач не могла не розуміти неможливість придбання нерухомого майна в особи, відомості про зареєстроване право власності щодо якого відсутні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того, договір купівлі-продажу по відчуженню спірної квартири містить виправлення та описки, в матеріалах реєстраційної справи відсутній технічний паспорт та відсутні докази набуття права власності продавцем, державної реєстрації такого права. За твердженнями прокурора, спірне нерухоме майно вибуло з комунальної власності безпідставно, поза волею Дніпровської міської ради з порушенням вимог чинного законодавства, а тому на підставі статей 387, 400 ЦК України, воно підлягає витребуванню у набувача [PERSON] на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Тому прокурор просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Під час судового розгляду справи по суті прокурор та представник позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом прокурор пояснила суду таким чином, як про це вказано у заявах по суті справи та викладено вище. Прокурор у судовому засіданні також наголосила на тому, що має місце недобросовісна поведінка відповідача під час набуття спірної квартири у власність, тому майно підлягає витребуванню від відповідача. Вона не могла не знати про відсутність реєстрації права власності на квартиру за третьою особою [PERSON] . При цьому прокурор вважає, що відомості щодо опалення квартири та вчинення відповідачем дій з цього приводу не свідчать про правомірність набуття права власності на спірну квартиру. Також прокурор просила суд не враховувати надану представником відповідача копію Рішення Конституційного суду України, бо таке набирає законної сили тільки у 2027 році та прокурором була доведена правомірність звернення його до суду з позовом в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради. Прокурор стверджувала, що відповідач мала всі можливості перевірити реєстрацію права власності на спірну квартиру. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та просила суд відмовити у їх задоволенні. При цьому, за твердженнями представника відповідача, саме нотаріус відповідає за реєстрацію правочину та договір купівлі-продажу квартири не був визнаний судом недійсним. Відповідач є добросовісним набувачем спірної квартири, сплатила грошові кошти під час її придбання, а також за дії нотаріуса, піклувалась про квартиру, докази про що містяться в матеріалах справи, отримала дозвіл на підключення квартири до газопостачання, сплачувала комунальні послуги. Дніпровська міська рада була обізнана про те, що відповідач володіє квартирою та утримує її, з приводу чого сторона відповідача подала заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Відповідач не зобов`язана перевіряти реєстрацію права власності, бо не має відповідного фаху та у відповідача під час придбання квартири не виникло сумніву щодо правомірності набуття нею права власності на квартиру. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 03.07.2024 року було частково задоволено заяву керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра про забезпечення позову в цивільній справі, та заборонено [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) вчиняти будь-які дії пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно у тому числі шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, міни, про задоволення вимог іпотекодержателя, передачу в оренду, поділу об`єкта, а саме об`єкта житлової нерухомості квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 987627812101), заборонено суб`єктам державної реєстрації прав (держаним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь-які дії пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно у тому числі шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, міни, про задоволення вимог іпотекодержателя, передачу в оренду, поділу об`єкта, а саме об`єкта житлової нерухомості квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 987627812101), а у задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено. Ухвалою суду від 08.07.2024 року було відкрито провадження в цивільній справі №203/3270/24 та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 28.11.2024 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення без розгляду позовної заяви в цивільній справі. Ухвалою суду від 28.11.2024 року було задоволено повністю клопотання представника відповідача про витребування доказів в цивільній справі та витребувано у АТ «Оператор Газорозподільної Системи «Дніпрогаз» копії документів, на підставі яких ПАТ «Дніпрогаз» було погоджено робочий проект з технічними умовами на підключення газу за адресою: [ADDRESS] , згідно з договором №03ADg3725-17 від 29.05.2017 року, укладеного з [PERSON] , [INFO] . 21.02.2025 року на виконання ухвали суду від 28.11.2024 року від АТ «Дніпрогаз» на адресу суду надійшли документи, на підставі яких ПАТ «Дніпрогаз» було погоджено робочий проект з технічними умовами на підключення газу за адресою: [ADDRESS] , згідно з договором №03ADg3725-17 від 29.05.2017 року, укладеного з [PERSON] , [INFO] , а саме: копія довідки від 19.12.2016 року, копія виписки з протоколу від 22.03.2017 року №8/103МК. Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 20.03.2025 року було задоволене усне клопотання представника відповідача адвоката Гусакової О.Б., зобов`язано прокурора Центральної окружної прокуратури міста Дніпра та позивача Дніпровську міську раду надати документ, що послугував підставою для проведення засідання комісії, відповідно до виписки з протоколу комісії з розгляду питань щодо відключення споживачів від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води від 22.03.2017 року №8/103МК, в ході проведення якої розглядалось питання щодо надання згоди на відключення приміщення від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 15.04.2025 року на адресу суду на виконання ухвали суду від 20.03.2025 року було надано суду засвідчену копію телефонограми про виклик членів міської постійної комісії з розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води у складі, затвердженому рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 10.11.2016 року №497, та надано суду копії: телефонограми та рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 10.11.2016 року №497. Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 19.05.2025 року повторно було задоволене усне клопотання представника відповідача адвоката Гусакової О.Б. та зобов`язано прокурора Центральної окружної прокуратури міста Дніпра та позивача Дніпровську міську раду надати суду заяву (звернення) [PERSON] про згоду на відключення приміщення по [ADDRESS] , від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води, оформлене протоколом комісії з розгляду питань щодо відключення споживачів від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води від 22.03.2017 року №8/103МК. 26.06.2025 року в системі «Електронний суд» від прокурора на адресу суду надійшло клопотання про приєднання до справи докази, в якому прокурор повідомив суд про те, що на запит прокуратури Дніпровською міською радою листом №7/11-1037 від 13.05.2025 року було надано засвідчену копію телефонограми про виклик членів міської постійної комісії з розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води у складі, затвердженому рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 10.11.2016 року №497, та надав суду копії: листа Центральної окружної прокуратури міста Дніпра №54-2554ВИХ-25 від 18.04.2025 року та листа Дніпровської міської ради №7/11-1037 від 13.05.2025 року. 14.07.2025 року на адресу суду засобами електронного зв`язку та 24.07.2025 року через канцелярію суду на виконання ухвали суду від 19.05.2025 року від Дніпровської міської ради надійшов лист «Про надання інформації» та надано суду засвідчену копію заяви [PERSON] , копію резолюції голови постійної комісії з розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води. Ухвалою суду від 30.07.2025 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів в цивільній справі. Ухвалою суду від 30.07.2025 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У чергове судове засідання 05.02.2026 року з`явились прокурор та представники сторін. Третя особа у судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила, не подала до суду будь-яких заяв щодо участі у судових засіданнях. Суд, заслухавши думки учасників справи, які з`явились у судове засідання, на підставі положень статей 128, 223 ЦПК України продовжив судове засідання за відсутності третьої особи. Під час судового розгляду справи суд заслухав усні пояснення учасників справи по суті спору, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, провів судові дебати та у судовому засіданні 05.02.2026 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 27.07.2016 року, місто Дніпро, Україна, учасники цього правочину: [PERSON] , 1971 року народження, (продавець) та [PERSON] , 1976 року народження, (покупець), уклали цей договір про те, що [PERSON] передав у власність (продав), а [PERSON] прийняла у власність (купила) квартиру [ADDRESS] . Квартира, яка відчужується, в цілому складається з: 1-коридор; 2-житлова; 3-коридор; 4-житлова; 5-санвузол; 6-кухня; 7-коридор; 8-житлова, загальною площею 95,7 кв.м, житлова площа 49,9 кв.м (п. 1 договору). Ця квартира належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10.07.1996 року виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядженням №3/1163-96 від 10.07.1996 року, зареєстрованого 10.07.1996 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстрову книгу №8п за реєстровим №57 (п. 2 договору). Продаж квартири вчиняється за домовленістю сторін за 81000,00 грн, які продавець одержав повністю від покупця [PERSON] до підписання цього договору (п. 3 договору). Відсутність заборони на відчужувану квартиру, яка є предметом договору, підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна (про податкові застави) від 27.07.2016 року, виданим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. (п. 9 договору). Право власності на квартиру у покупця виникає з моменту державної реєстрації договору (п. 16 договору). Вказаний вище договір купівлі-продажу квартири від 27.07.2016 року, місто Дніпро, Україна, підписаний сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В., зареєстровано в реєстрі за №452. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 19.06.2024 року, право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , 27.07.2016 року зареєстроване за [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: НАТ 049876, реєстраційний номер №452, виданий 27.07.2016 року, видавник: Мазуренко С.В., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу. Державним реєстратором на нерухоме майно приватним нотаріусом Мазуренком С.В., Дніпропетровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровської області, було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.08.2016 року №30726650 щодо державної реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] , та рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.12.2016 року №33244278 щодо внесення зміни до запису про нерухоме майно, право власності та суб`єкта (суб`єктів) цього права за номером: 15680601, розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером: 987627812101, в частині зміни найменування вулиці: Старокодацька на Старокозацька. Відповідно до листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 08.12.2023 року №3/12-8954 «Про надання інформації», Департамент повідомив прокурора про те, що за архівними даними приватизаційних справ департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири [ADDRESS] . Розпорядженням органу приватизації від 10.07.1996 року №3/1163-96 передано у приватну власність квартиру [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 13.12.2023 року №6/5-5350, Департамент повідомив прокурора про те, що згідно з даними реєстру територіальної громади міста Дніпра та картотеки з питань реєстрації місця проживання осіб, за адресою: [ADDRESS] , станом на 11.12.2023 року зареєстровано 2 (дві особи): [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 28.12.2016 року по теперішній час, та [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 28.12.2016 року по теперішній час. За даними архівної картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, які були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] : [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована з 29.07.1980 року по 22.08.1980 року; [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована з 20.09.1955 року по 11.12.1980 року; [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована з 27.06.1978 року по 11.12.1980 року; [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована з 17.08.1978 року по 12.02.1981 року; [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована з 06.01.1972 року по 12.02.1981 року; [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована з 27.04.1957 року по 18.03.1982 року; [PERSON] , 1932 року народження, був зареєстрований з 18.07.1967 року по 18.03.1982 року; [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований з 28.04.1976 року по 30.09.1976 року, та з 19.12.1978 року по 05.07.1982 року; [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована з 02.04.1981 року по 05.07.1982 року; [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована з 29.07.1976 року по 05.07.1982 року; [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований з 29.07.1980 року по 28.10.1982 року; [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована з 06.06.1980 року по 28.10.1982 року; [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований з 29.07.1980 року по 21.08.1986 року. У реєстрі територіальної громади міста Дніпра відомості стосовно реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] , на території міста Дніпра відсутні. Відповідно до листа КП «ДМБТІ» ДМР «Про надання інформації» від 12.12.2023 року №13171, прокурора було повідомлено про те, що станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] , містяться такі відомості. В житловому будинку літ. В-2 в цокольному поверсі станом на 1970 рік значилась квартира [ADDRESS] (поз. 1-18). В подальшому інвентаризацією, проведеною 28.08.2011 року, згідно з замовленням КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР встановлено, що квартира самовільно переобладнана (із зміною правового режиму) в приміщення №6 (поз. 1-16, загальною площею 187,4 кв.м), про що в матеріалах справи містяться відповідні штампи, відомості щодо реєстрації права власності станом на 31.12.2012 року відсутні. В матеріалах інвентаризаційної справи міститься рішення Дніпропетровської міської ради від 06.10.2010 року №29/61 про прийняття на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» нежитлового приміщення по [ADDRESS] , в літ. В-2. Житловий будинок літ. В-2 [ADDRESS] , зареєстровано Кіровським РКГ на підставі рішення виконкому Кіровської районної ради №818 від 16.08.1960 року, про що 01.12.1961 року видане реєстраційне посвідчення та зроблено запис в облікову книгу №7 за реєстровим №8. Відповідно до рішення V сесії Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 27.11.1991 року №46 «Про комунальну власність Дніпропетровської міської ради народних депутатів», вирішено затвердити перелік об`єктів комунальної власності Дніпропетровської міської ради народних депутатів. Відповідно до листа Дніпровської міської ради від 22.04.2024 року за №7/11-1001 «Про розгляд листа», складеного на адресу Центральної окружної прокуратури міста Дніпра, станом на час надання відповіді Дніпровська міська рада з позовною заявою про витребування із чужого незаконного володіння квартири [ADDRESS] , або іншим позовом, предметом якого є це нерухоме майно, не зверталась. За інформацією Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, відповідно до листа від 16.04.2024 року №3/9-1874, згідно з архівними даними приватизаційних справ цього департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації вищезазначеної квартири. Відповідно до листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 16.04.2024 року №3/9-1874 «Про надання інформації», складеного на адресу директора Департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради є органом приватизації житлового фонду, що перебуває у комунальній власності Дніпровської міської територіальної громади в особі Дніпровської міської ради. За архівними даними приватизаційних справ Департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири [ADDRESS] . Відповідно до рішення сесії V скликання Дніпропетровської міської ради від 06.10.2010 року №29/61 «Про прийняття на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» нежитлового приміщення по [ADDRESS] », міська рада вирішила прийняти на баланс Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради нежитлове приміщення, загальною площею 176,9 кв.м (площа має бути відкоригована згідно з інвентарною справою) по [ADDRESS] , яке перебуває на балансі Закритого акціонерного товариства «Муніципальний фонд енергоресурсів» (а.с. 35-89 Том 1). В порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор неодноразово направляв засобами поштового зв`язку на адресу Дніпровської міської ради листи №54-1243ВИХ-24 від 13.02.2024, №54-2820ВИХ-24 від 10.04.2024, №54-5237ВИХ-24 від 19.06.2024, з повідомленням про порушення інтересів держави, та Дніпровській міській раді надавалась можливість відреагувати, звернутися до суду за захистом інтересів держави (а.с. 68-70, 76 на зворотному боці 78, 89-92 Том 1). Листом за вих. №7/11-517 від 08.03.2024 року, за вх. №2767-24 від 28.03.2024 року, ДМР повідомила прокурора про те, що за інформацією Департаменту правового забезпечення ДМР до надходження листа прокуратури не було відомо про факт незаконної реєстрації права приватної власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . Тому міська рада не зверталась до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (а.с. 70 Том 1). Відповідно до листів Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 07.10.2024 року №6/5-2715 та Дніпровської міської ради від 30.10.2024 року №7/11-2448 «Про розгляд листа», інформація про об`єкти, що належать до комунальної власності, надається з Реєстру за наявною базою даних Реєстру. У Реєстрі по [ADDRESS] , є записи про об`єкти нерухомого майна, а саме: житловий будинок літ. В-2, загальною площею 441,1 кв.м, балансоутримувач Комунальне підприємство «Житлове господарство Центрального району» Дніпровської міської ради, за інформаційними відомостями (форма 2), наданими балансоутримувачем до Реєстру, станом на 01.12.2015 року; котельню вбудовану, загальною площею 42,9 кв.м, балансоутримувач Комунальне підприємство «Житлове господарство Центрального району» Дніпровської міської ради, за інформаційними відомостями (форма 2), наданими балансоутримувачем до Реєстру, станом на 01.10.2016 року; нежитлове приміщення в житловому будинку літ. В-2, загальною площею 176,9 кв.м, балансоутримувач Комунальне підприємство «Житлове господарство Центрального району» Дніпровської міської ради, за інформаційними відомостями (форма 2), наданими балансоутримувачем до Реєстру, станом на 01.04.2016 року. Згідно з рішенням міської ради від 20.05.2020 року №59/57 «Про передачу з балансу комунальних підприємств житлових будинків та житлових приміщень на баланс КП «Жилсервіс-5» (зі змінами), будинок [ADDRESS] , підлягає передачі на баланс Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради. Інформації для внесення змін до Реєстру не надавалось. Підставою виникнення права власності на житловий будинок літ. В-2 є рішення міської Ради народних депутатів від 27.11.1991 року №46 «Про комунальну власність Дніпропетровської міської Ради народних депутатів». Також повідомлено, що за адресою: [ADDRESS] , був укладений договір оренди нежитлового приміщення, загальною площею 187,4 кв.м, від 20.03.2013 року №72-ДКП/13 з ТОВ «Хімпобутсервіс», терміном на 3 роки. Договір на цей час недіючий, відповідно до акта від 31.07.2014 року. Департамент не отримував звернень та не готував проектів рішень виконавчого комітету міської ради щодо зміни правового режимі об`єктів нерухомого майна по [ADDRESS] , згідно з Порядком зміни правового режиму об`єктів нерухомого майна, затвердженим рішенням міської ради від 21.06.2017 року №49/22 «Про затвердження Порядку зміни правового режиму об`єктів нерухомого майна» (а.с. 70-72 Том 2). Відповідно до Виписки з протоколу з розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води» від 22.03.2017 року №8/103МК, надано згоду на відключення приміщення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки від 19.12.2016 року, така дана власнику квартири [ADDRESS] , [PERSON] про те, що КПЖРЕП Кіровського району не заперечує проти встановлення автономного опалення, при наявності всіх необхідних документів. Раніше в квартирі [ADDRESS] , центральне опалення та інженерні комунікації відсутні. КЖРЕП не заперечує проти підключення котла (а.с. 107, 108 Том 2). Відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 10.11.2016 року №497 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 05.08.2016 року №318 щодо складу комісії з розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води», внесені зміни до рішення виконавчого комітету міської ради від 05.08.2016 року №318 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 23.01.2013 №13 «Про міську постійну комісію з розгляду питань щодо відключення споживачів від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води». Відповідно до телефонограми керівнику від голови комісії, на виконання рішення «Про міську постійну комісію з розгляду питань щодо відключення споживачів від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води», голова комісії просив забезпечити участь члена комісії 22.03.2017 року о 12-00 годині у черговому робочому засіданні комісії з питань відключення від мереж ЦО та ГВП (а.с. 135-142 Том 2). 13.01.2017 року [PERSON] звернулась до міської постійної діючої комісії з розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води із заявою про надання дозволу на відключення від мережі ЦО та ГВП, влаштування індивідуального опалення у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка розташована на цокольному поверсі двоповерхового будинку. Резолюцією від 22.03.2017 року за вх. №Д-49/1 голова комісії, заступник міського голови, директор Департаменту благоустрою та інфраструктури ДМР Лисенко М.О. закріпив те, що питання вирішено на комісії, виписка з протоколу видана наручно (а.с. 180-181, 187-188 Том 2). На підтвердження факту несення відповідачем [PERSON] тягаря щодо утримання спірної квартири, сплати грошових коштів за комунальні послуги, проведення ремонту квартири, сторона відповідача надала суду копії: технічних умов приєднання до газорозподільної системи №0021/55 [PERSON] до ПАТ «Дніпрогаз»; договору на приєднання до газорозподільної системи (для приєднання, що не є стандартним) №03ADg3725-17 від 29.05.2017 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дніпрогаз» та [PERSON] , за умовами якого до газорозподільної системи Оператора ГРМ, що на законних підставах перебуває в його власності або користуванні (у томі числі в експлуатації), приєднується на підставі технічних умов приєднання №0021/55 від 11.04.2017 року квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (об`єкт замовника); договору №5-1143960 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 27.09.2016 року, укладеного між Комунальним підприємством «Житлове господарство Кіровського району» Дніпропетровської міської ради і [PERSON] , щодо забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій у житловому будинку [ADDRESS] ; договору №4134016 про користування електричною енергією від 18.04.2017 року, який було укладено між [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , як споживач, та ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго», щодо зобов`язання надійно постачати електричну енергію на об`єкт споживача, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та який належить на праві власності, відповідно до договору купівлі-продажу НАТ №049876 від 27.07.2016 року, приватний нотаріус Мазуренко С.В.; договору №920235000006 від 02.08.2018 року про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення (з використання внутрішньобудинкових мереж), укладеного між Комунальним підприємством «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради та [PERSON] , яка є власником квартири, щодо зобов`язання своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором; акту прийому-передачі виконання будівельних робіт за замовленням [PERSON] від 15.10.2017 року на загальну суму 26460,00 грн, щодо передачі виконавцем ТОВ БК «Скелябудінвест» та приймання замовником [PERSON] наступних робіт: вивезення побутового сміття, штукатурки стін, шпаклівки стін, фарбування стін, фарбування підлоги, монтаж вхідних дверей; платіжних інструкцій щодо сплати [PERSON] грошових коштів за комунальні послуги на особові рахунки, зокрема, за послуги водоспоживання та водовідведення, електропостачання, утримання споруд за адресою: [ADDRESS] , за розподіл (доставку) природного газу, квартплату, вивіз ТВП (а.с. 139-142 Том 1, 151-181 Том 1). На підтвердження факту проживання у спірній квартирі разом з дитиною відповідач [PERSON] надала суду копію свідоцтва про народження від 11.11.2016 року, серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , батьками якої є: [PERSON] батько, [PERSON] мати (а.с. 182 Том 1). Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу витребування від [PERSON] на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 987627812101. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до частин 3, 4, 5 ст. 56 ЦПК України , у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього пов новажень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Відповідно до положень ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю медіа, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції. Представництво інтересів держави у суді у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави здійснюється прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а у визначених законом випадках прокурорами Офісу Генерального прокурора в порядку та на підставах, визначених Цивільним процесуальним кодексом України. Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 26.05.2020 року, справа №912/2385/18, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Відповідно до Рішення другого сенату Конституційного Суду України від 03.12.2025 року №6-р(ІІ)/2025, справа №3-28/2024(59/24), у справі за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейнір Бізнес Груп» щодо відповідності Конституції України (конституційності) приписів абзацу першого частини третьої, абзаців першого, другого, третього частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (щодо представництва прокурором інтересів держави в суді), визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), абзаци перший, другий, третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII зі змінами. Визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII зі змінами в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. Окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність із 1 січня 2027 року. Рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII зі змінами, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності. Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено. Відповідно до положень ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення. У ході судового розгляду справи по суті судом було встановлено, що прокурор при поданні позовної заяви 27.06.2024 року в системі «Електронний суд» обґрунтував неналежне здійснення захисту інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування Дніпровською міською радою, який не вжив належних та своєчасних заходів щодо захисту права комунальної власності на спірне нерухоме майно, про що ДМР повідомила прокуратуру відповідним листом. Тим більше, суд враховує те, що представник позивача у судовому засіданні не заперечував проти того факту, що позивачем була допущена бездіяльність, до суду з позов ДМР не зверталась, а про порушення права комунальної власності на спірне нерухоме майно позивач дізнався з листів прокурора в лютому 2024 року, проте своєчасно у розумний строк Дніпровська міська рада не звернулась до суду, про що також повідомила прокурора листом від 08.03.2024 року. Тобто під час звернення до суду прокурор в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» обґрунтував підставу для представництва інтересів держави та підстави звернення до суду з позовом. Оскільки з`ясувавши, що Дніпровська міська рада допускає бездіяльність, прокурор у встановленому законом порядку звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування Дніпровської міської ради. Суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування в суді, та відхиляє посилання сторони відповідача на Рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 року №6-р(ІІ)/2025, справа №3-28/2024(59/24). Оскільки це Рішення не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII зі змінами, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності, а окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність із 1 січня 2027 року. Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, провадження №14-208цс18, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача, згідно зі статтею 388 ЦК України, залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15). Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику (постанова ВС від 22 жовтня 2020 року, справа №752/11904/17). Також відповідно до пункту 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», власник має право витребувати майно з незаконного володіння набувача, якщо це майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, враховуючи ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України. ВС вказав, що добросовісність та недобросовісність характеризують насамперед ступінь обізнаності набувача про правомірність набуття майна в особи, яка не має права на його відчуження. Водночас такі категорії, як «добросовісність», яка належить до фундаментальних засад цивільного права (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), а також недобросовісність не можуть тлумачитися або застосовуватися формально, ґрунтуватися на припущеннях. Добросовісність набувача презумується, тобто набувач буде вважатися добросовісним доки не буде доведено протилежне. Добросовісність дій набувача визначається судом у кожному конкретному випадку (постанова СП КГС ВС від 18.09.2025 у справі №922/82/20). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно з володіння добросовісного набувача (тобто того, який не знав і не міг знати про те, що набуває майно, яке особа не мала права йому відчужувати) згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі (оплатно, безвідплатно) добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник може витребувати майно з володіння добросовісного набувача, який придбав його за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, є вичерпним (пункти 1-3 частини першої статті 388 ЦК України). Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України) (постанова ВП ВС від 18.01.2023 у справі №488/2807/17). Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (постанова КГС ВС від 11.03.2025 у справі №922/647/22). Відповідно до положень ст. 1, ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 року №280/97-ВР (у чинній редакції), право комунальної власності право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, прийняття рішення про здійснення публічно-приватного партнерства щодо об`єктів комунальної власності, у тому числі на умовах концесії, про передачу об`єктів права комунальної власності на праві узуфрукта комунального майна, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання юридичних осіб комунальної власності відповідної територіальної громади. Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-ІV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 6, п. 2 ч.1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», нотаріуси є державними реєстраторами. Державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав. Сама собою державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності. Державна реєстрація права власності не породжує права власності, з огляду на державну реєстрацію право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту (постанова ВП ВС від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20), постанова ВС від 03.06.2020 року у справі №363/4852/17). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами. Відповідно до положень ст. ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова КЦС ВС від 13.02.2019 року, справа №369/13976/15-ц; постанова КЦС ВС від 27.03.2019 року, справа №806/2-1093/2011). Стала практика ЄСПЛ (зокрема, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішенняЄСПЛусправах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), пункт 68, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява №43768/07), пункт 45) (Постанова ВП ВС від 20.06.2023 у справі №633/408/18). Аналіз викладеного вище вказує, що спірне нерухоме майно безпідставно поза волею власника вибуло із комунальної власності територіальної громади міста Дніпра у приватну власність фізичних осіб, а саме: третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] та відповідача [PERSON] . Так, у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що за змістом договору купівлі-продажу, спірна квартира належала продавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10.07.1996 року виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядженням №3/1163-96 від 10.07.1996 року, зареєстрованим 10.07.1996 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстрову книгу №8п за реєстровим №57. Водночас міська рада повідомила, що розпорядженням органу приватизації від 10.07.1996 року №3/1163-96 було передано у приватну власність квартиру [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Тобто розпорядження №3/1163-96 від 10.07.1996 року щодо спірного майна [PERSON] не видавалось. Крім того, за інформацією Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, відповідно до листа від 16.04.2024 року №3/9-1874, згідно з архівними даними приватизаційних справ цього департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири [ADDRESS] . Натомість станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] , містяться відомості, зокрема, про те, що житловий будинок літ. В-2 [ADDRESS] , зареєстровано Кіровським РКГ на підставі рішення виконкому Кіровської районної ради №818 від 16.08.1960 року, про що 01.12.1961 року видане реєстраційне посвідчення та зроблено запис в облікову книгу №7 за реєстровим №8. Тому [PERSON] не був власником спірної квартири та не мав права відчужувати спірне нерухоме майно. При цьому наступний правочин щодо відчуження спірного об`єкта нерухомості вказує на те, що відповідач не є стороною недійсного правочину. У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки придбала її за відплатним договором та у неї не було обов`язку перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, в тому числі і перевіряти державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості за продавцем. Тим більше, що сама собою державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності. Водночас відповідач як покупець за відсутності сумнівів у достовірності відомостей про те, що третя особа була власником спірного майна, не може відповідати за порушення інших осіб та могла діяти, покладаючись на такі відомості, з урахуванням того, що нотаріус посвідчувала правочин купівлі-продажу спірної квартири. Презюмується, що такий правочин є дійсним. Крім того, суд бере до уваги те, що відповідач з моменту придбання спірного майна у 2016 році відкрито володіла спірним майном, сплачувала за комунальні послуги, укладала договори щодо утримання цього нерухомого майна, піклувалася про нерухомість, зверталась до уповноважених служб та органів ДМР із заявами про підключення газопостачання, відключення від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води, зареєстрована та проживає у квартирі разом з дитиною. У світлі викладеного вище, суд встановив добросовісність дій відповідача та відхиляє як безпідставні твердження прокурора та сторони позивача про недобросовісність відповідача як набувача спірного нерухомого майна. Оскільки добросовісність набувача презюмується та відповідач надала суду належні та допустимі докази купівлі квартири за відплатним договором, утримання майна, а прокурором не було доведено протилежне. Суд дійшов висновку, що за відсутності у Дніпровської міської ради інформації щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири [ADDRESS] , власником спірного нерухомого є територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, а спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника поза його волею шляхом відчуження його особою, яка не мала на це права, тобто першочергово [PERSON] на користь добросовісного набувача [PERSON] . Отже, між сторонами спору виникли відносини речово-правового характеру, оскільки між власником майна територіальною громадою міста в особі ДМР і його фактичним володільцем [PERSON] відсутні договірні відносини, а спірне майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, враховуючи, що спірне майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом, подавши віндикаційний позов, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України, а саме: майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення у повному обсязі. Водночас сторона відповідача подала до суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, з приводу чого суд зазначає таке. Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і №22095/93, § 51)). Згідно зі статтею 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Нормою частини 3 статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Строки давності виконують декілька функцій, в числі яких забезпечення правової визначеності та остаточності, попередження порушення прав осіб, які могли мати місце у випадку, якщо б суди розглядали їх справи на основі доказів, що могли би бути неповними за спливом часу. Такі висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі №263/11337/19 (провадження №61-10706св20). Верховний Суд зауважує, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки, якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц). Відповідно до положень статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається в разі пред`явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Пред`явлення позову до суду це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу в справі. Відповідно до вимог процесуального законодавства, суддя відкриває провадження у справі не інакше, як на підставі заяви, поданої й оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом. Виходячи з аналізу наведених норм, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами. В разі подання позову з недодержанням правил підсудності й наступного саме закриття провадження у справі, а не відмови або повернення позову, подання такого позову перериває перебіг позовної давності. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження всіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або ускладненим. Очевидно, що перебування справи в провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного й розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі заяв про закриття провадження у справі, подачі позовів у порядку іншого судочинства тощо. За таких обставин є неправильним та несправедливим покладення виключно на позивача відповідальності за помилку у визначенні підвідомчості відповідної справи й позбавлення його права на захист у спірних правовідносинах. Вказані правові висновки викладені в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.04.2019 р. у справі №902/326/16 та від 24.09.2019 р. у справі №922/1151/18, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 р. у справі № 922/1467/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.09.2020 р. у справі № 904/1080/19.6.14 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19. Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що «вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави» (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року). У кожній справі суди мають перевірити наявність підстав для поновлення строку на оскарження, визнати їх виправданими, а також мотивувати свій висновок про наявність поважних причин для поновлення пропущеного процесуального строку. Сама лише вказівка на наявність поважних причин не є належним мотивуванням висновку про поновлення строку і є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. (постанова ВС у складі судді другої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 1 липня 2022 року, справа №127/2897/13-ц). Водночас, якщо процесуальний строк був пропущений до початку війни, питання про його поновлення повинно вирішуватися з врахуванням причин, з яких строк був пропущений, та тривалості пропуску строку до запровадження воєнного стану. Безумовно, стан війни в Україні створює об`єктивні перешкоди для реалізації своїх прав на судовий захист. Проте в умовах воєнного або надзвичайного стану конституційні права людини на судовий захист не можуть бути обмежені (постанова ВС у складі Касаційного цивільного суду від 11 січня 2023 року у справі №127/27446/20). Отже, воєнний стан не є поважною причиною пропуску процесуального строку, крім випадків, коли самі воєнні дії зумовили неможливість вчасно звернутись до суду. У такому разі в позовній заяві слід обґрунтувати ці випадки, надати підтвердження і просити суд поновити строк звернення до суду. Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії», «Стіл та інші проти Сполученого Королівства»). Під час судового розгляду справи судом було встановлено, що право власності позивача на спірне нерухоме майно, за захистом якого той звернувся до суду, дійсно було порушене відповідачем, з огляду на що позовні вимоги визнані судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Так, з позовом до суду прокурор в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся 27.06.2024 року. При цьому своє звернення до суду з позовом прокурор обґрунтував тим, що уповноважений орган місцевого самоврядування Дніпровська міська рада не вжив належних та своєчасних заходів щодо захисту права комунальної власності на спірне нерухоме майно. Суд, вирішуючи спір між сторонами, встановив, що прокурор в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», неодноразово направляв засобами поштового зв`язку на адресу Дніпровської міської ради листи №54-1243ВИХ-24 від 13.02.2024, №54-2820ВИХ-24 від 10.04.2024, №54-5237ВИХ-24 від 19.06.2024, з повідомленням про порушення інтересів держави, та надавалась можливість відреагувати, звернутися до суду за захистом інтересів держави. Проте листом за вих. №7/11-517 від 08.03.2024 року, за вх. №2767-24 від 28.03.2024 року, ДМР повідомила прокурора про те, що за інформацією Департаменту правового забезпечення ДМР до надходження листа прокуратури не було відомо про факт незаконної реєстрації права приватної власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . Тому міська рада і не зверталась до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Тим більше, що представник позивача у судовому засіданні не заперечував проти того факту, що позивачем була допущена бездіяльність, до суду з позов ДМР не зверталась, а про порушення права комунальної власності на спірне нерухоме майно позивач дізнався з листів прокурора в лютому 2024 року, проте своєчасно у розумний строк Дніпровська міська рада не звернулась до суду, про що також повідомила прокурора листом від 08.03.2024 року. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позовна давність на звернення до суду не спливла, та суд відхиляє як безпідставну заяву сторони відповідача про застосування строків позовної давності. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь прокурора підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 3633,60 грн (2422,40 грн + 1211,20 грн = 3633,60 грн), що складаються з сум сплаченого прокурором судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2422,40 грн та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 1211,20 грн. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Суд дійшов висновку про необхідність задоволення у повному обсязі позову Центральної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , про витребування майна, та витребування від [PERSON] на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 987627812101), стягнення з [PERSON] на користь Центральної окружної прокуратури міста Дніпра судових витрат зі сплати судового збору у загальному розмірі 3633,60 грн.

Outcome: approved