Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] 25.11.2021 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 26.10.2021 року юридичній особі Навчально-виховний комплекс-загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №9 Херсонської міської ради директору Мартинюк Людмилі Володимирівні, позивачем була надана заява про неприпустимість примусу до участі в експериментальному медичному втручанні та надіслан відклик наданої раніше згоди на обробку персональних даних, але 03.11.2021 року позивач отримала повідомлення №363/04-04 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19», в якому було зазначено, що остання зобов`язана «надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19». [PERSON] було складене заперечення, але письмової відповіді на її заяви та заперечення вона не отримала. 05.11.2021 року позивачем отримано наказ від 05.11.2021 року №217-0 «Про відсторонення від роботи». Вказаний наказ мотивований тим, що позивачу, у відповідності до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та пункту 41-6 Постанови Кабінету міністрів України №1236 від 09.12.2020 року (із змінами, внесеними постановою КМУ №1096 від 20.10.2021 року), необхідно здійснити в обов`язковому порядку щеплення від COVID-19 та надати роботодавцю документ, що підтверджує проходження такого щеплення. Позивач зазначила, що ні в трудовому контракті, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані між позивачем та відповідачем такого зобов`язання з боку позивача немає, так само, як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення позивача з роботи з підстав відсутності вищезгаданого щеплення. 09.11.2021 року позивач повинна була розпочати роботу у 12 год. 30 хв., але до роботи її не допустили і вона була вимушена звернутись до поліції. Було складено повідомлення про кримінальне правопорушення, яке внесено в журнал єдиного обліку відділу поліції №2 м. Херсон за №21412. Відсутність у позивача довідки про це медичне втручання не є порушенням трудової дисципліни і не може бути підставою відстрочення від роботи і тим більше позбавлення заробітної плати. [PERSON] вважала даний наказ таким, що грубо порушує її право на працю і супутні соціальні права, гарантовані Конституцією України. Оскільки в Україні не ведено воєнного стану чи надзвичайного стану, відтак, пункт 41-6 Постанови Кабінету міністрів України №1236 від 09.12.2020 року, який покладає на керівника (роботодавця) обов`язок забезпечити відстрочення працівника, який не є учасником клінічного випробування від COVID-19, суперечить статтям 8, 19, 43, 64 Конституції України. Отже, відмова працівників від «вакцинації» не може вважатися порушенням трудової дисципліни. Враховуючи викладене, не вбачається правових підстав у роботодавця примушувати працівників брати участь в клінічних випробуваннях від короновірусної хвороби COVID-19 та/або притягати їх до дисциплінарної відповідальності за відмову бути піддослідним в цьому випробуванні. Позивача незаконно відсторонили від роботи без збереження заробітної плати, 09.11.2021 року прилюдно принизили перед колегами незаконними вимогами, які не відповідають положенням законодавства, змусили позивача докласти додаткових зусиль для відновлення свого становища, вважала, що розмір завданої їй моральної шкоди становить 90 000,00 грн. У зв`язку з викладеним, позивач просить визнати незаконним і скасувати наказ директора НВК №9 за №217-0 від 05.11.2021 року «Про відсторонення від роботи [PERSON] ». Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 90 000 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1816,00 грн. Ухвалою від 29.11.2021 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу термін п`ять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків. 10.12.2021 року позивачем надано заяву про усунення недоліків. Ухвалою від 14.12.2021 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволені. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Судом встановлено, що [PERSON] працювала в Херсонському навчально-виховному комплексі - загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №9 Херсонської міської ради на посаді вихователь дошкільного підрозділу за кваліфікацією вчитель російської мови та літератури на підставі контракту №4 від 10.06.2021 року. Відповідно до довідки про доходи [PERSON] дійсно працювала в Навчально-виховному комплексі загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №9 Херсонської міської ради на посаді Вихователь дошкільного навчального закладу, заробітну плату з травня 2021 р. по жовтень 2021 р. нараховано всього 64529,38 грн, утримано 12583,24 грн, одержано 51946,14 грн. Згідно наказу №213 Херсонського навчально-виховного комплексу загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №9 Херсонської міської ради від 25.10.2021 року «Про попередження та ознайомлення працівників НВК № 9 щодо обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом», попереджено під особистий підпис працівників Комплексу, які не вакциновані, зокрема [PERSON] , про відсторонення від роботи у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, яка висвітлена у статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». До 27 жовтня 2021 року надати відповідні документи адміністрації Комплексу щодо результатів проходження вакцинації. 26.10.2021 року керівнику юридичної особи Навчально-виховний комплекс-загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №9 Херсонської міської ради директору Мартинюк Людмилі Володимирівні, [PERSON] надана заява про неприпустимість примусу до участі в експериментальному медичному втручанні та надіслан відклик наданої раніше згоди на обробку персональних даних. Згідно акту про виявлення факту захворювання на гостру респіраторну хворобу СОVID-19 працівника дошкільного підрозділу Комплексу Круглової Г.Р. від 03.11.2021 року, складеного у складі комісії: директора Комплексу Мартинюк Л.В., заступника директора з НВР [PERSON] , вихователя-методиста [PERSON] , секретаря Комплексу Бабич О.Є., встановлено, що 03 листопада 2021 року в ході розмови з вихователем дошкільного підрозділу Комплексу [PERSON] виявили факт перенесеного нею захворювання на COVID-19. Стверджуючи даний факт, [PERSON] плуталася у показаннях, вказуючи різний час перенесеного захворювання - спочатку взимку, потім в кінці весни або на початку літа 2021 року, хоча працівник весь цей час перебувала на робочому місці з вихованцями і жодного разу не повідомила адміністрації про будь-які симптоми захворювання. [PERSON] чітко стверджувала, що вона та вся її сім`я перехворіли на COVID-19 та мають антитіла, проте вона не могла чітко вказати, коли саме вона хворіла. За попередній рік [PERSON] жодного разу не перебувала на лікарняному, що зафіксовано у централізованій бухгалтерії та жодного разу не проходила тест методом ПЛР. Фіксовано факт порушення [PERSON] наказу директора Комплексу від 31.08.2021 року № 130-О «Про організацію протиепідемічних заходів у дошкільному підрозділі Комплексу на період карантину, а саме пункт 11, де зобов`язується повідомляти адміністрацію про симптоми захворювання та звертатися до лікаря. 03.11.2021 року позивач отримала повідомлення №363/04-04 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19», в якому було зазначено, що остання зобов`язана «надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19». На зазначене повідомлення [PERSON] було складене заперечення. Згідно наказу Херсонського навчально-виховного комплексу загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №9 Херсонської міської ради від 05.11.2021 року №217-О, з 08.11.2021 року відсторонено від роботи [PERSON] , вихователя дошкільного підрозділу Комплексу, як такого працівника, який відмовляється (ухиляється) від профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, обов`язковість яких встановлена наказом МОЗ від 04.10.2021 року №2153. Встановлено термін відсторонення від роботи [PERSON] у період з 08 листопада 2021 року до проходження нею повного курсу вакцинації та пред`явлення одного із документів: документ, який підтверджує, що працівник отримав повний курс вакцинації або одну дозу вакцинації від COVID-19, включеної ВОО3 до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; міжнародний, внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат) або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 р. №595. На час відсторонення від роботи [PERSON] зберегти за нею робоче місце та посаду, але без нарахування заробітної плати на період відсторонення, на підставі статті 1 Закону України «Про оплату праці». Даний наказ було надано вихователю [PERSON] для ознайомлення, проте остання, ознайомившись із даним наказом, відмовилась ставити особистий підпис про ознайомлення з наказом, про що свідчить акт від 05.11.2021 року. Згідно талона-повідомлення єдиного обліку №21412 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення від 09.11.2021 року, 09.11.2021 року о 12:23 год. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 09.11.2021 року о 12:22 год. за адресою: Корабельний район, м.Херсон, вул.Дорофєєва, буд.11, дитячий садок, від [PERSON] не допускають до роботи через те, що у неї немає щеплення проти Ковід. Згідно висновку за результатами розгляду матеріалів ЄО №21412 від 09.11.2021 року за заявою [PERSON] , встановлено, що 09.11.2021 року до відділу поліції №2 Херсонського РУП ГУНП в Херсонській області надійшла заява від [PERSON] , в якій просить вжити заходи щодо притягнення до відповідальності винних осіб, які порушують права заявниці. В ході проведення перевірки та зі слів заявниці було встановлено, що її відсторонили від роботи без збереження заробітної плати на підставі того, що остання відмовляється проходити вакцинацію від COVID-19, чи на її думку було порушено її конституційні права, оскільки вона не бажає приймати участь у цьому. Враховуючи викладене для вирішення питання по суті [PERSON] рекомендовано звернутися до суду в порядку приватного обвинувачення. Подальшу перевірку фактів, викладених у заяві закінчено. Згідно наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2022 № 380 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153» набрання чинності, якого відбулось 01.03.2022 р. (Зупинити дію наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928, до завершення воєнного стану в Україні); наказу Управління освіти Херсонської міської ради від 28 лютого 2022 року №105-к «Про організацію роботи працівників управління освіти, структурних підрозділів управління освіти, закладів та установ освіти Херсонської міської територіальної громади»; наказу Херсонського навчально-виховного комплексу загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №9 Херсонської міської ради від 28.02.2022 року №21 - К «Про поновлення на роботі [PERSON] на період воєнного стану в Україні», [PERSON] поновлено на роботі та допущено до виконання посадових обов`язків вихователя дошкільного підрозділу Херсонського НВК №9, з оплатою праці вихователя дошкільного підрозділу з розрахунку заробітної плати, встановленої при тарифікації. З наказом [PERSON] було ознайомлено засобами ел. Зв`язку через мобільний додаток Viber. Відповідно до наказу Херсонського навчально-виховного комплексу загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №9 Херсонської міської раді ід 01.06.2022 року «Про звільнення вихователя [PERSON] » №49-КП, звільнено [PERSON] вихователя дошкільного підрозділу Херсонського навчально-виховного комплексу-загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 9 Херсонської міської ради з займаної посади згідно п.2 ст. 36 КЗпП України (закінчення дії строкового трудового договору) 30 червня 2022 року. Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У Рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Конституційний Суд України зазначив, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України, як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України. Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я України» (далі - Закон № 2801-XII) громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я. Частиною шостою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі - Закон № 1645-ІІІ) передбачено, що повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення; якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Статтею 1 Закону № 1645-ІІІ визнано, що протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій. Частиною першою статті 12 Закону № 1645-ІІІ передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (частина друга статті 12 Закону № 1645-ІІІ). У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третястатті 12 Закону № 1645-ІІІ). Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону № 1645-ІІІ). Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (частина шостастатті 12 Закону № 1645-ІІІ). Згідно з Положенням про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань. Накази МОЗ України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 зазначеного Положення). Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153, який набрав чинності 08 листопада 2021 року, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). У первинній редакції до цього Переліку увійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 доповнено постанову Кабінету Міністрів України № 1236 новим пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: - на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; - відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; - строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу». Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XII та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу». Отже, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21, провадження № 14-82цс22; від 27 березня 2024 року у справі № 191/4364/21, провадження № 14-172цс23). Наказом МОЗ України від 25 лютого 2020 року № 521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом від 19 липня 1995 року № 133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, де зазначено COVID-19. 11 березня 2020 року у зв`язку з масштабами поширення коронавірусом SARS-CoV-2 ВООЗ офіційно визнала пандемію COVID-19. Постановою від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» Кабінет Міністрів України у межах усієї території України встановив карантин на період із 12 березня до 03 квітня 2020 року, заборонивши: відвідування закладів освіти її здобувачами; проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволялося проводити без участі глядачів (уболівальників). Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року № 215 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211» назву і текст Постанови № 211 викладено в новій редакції. У подальшому, з огляду на незадовільну ситуацію з поширюваністю коронавірусної інфекції, постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, від 22 липня 2020 року № 641, від 09 грудня 2020 року № 1236, від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 квітня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 року № 928, від 23 грудня 2022 року № 1423 карантин неодноразово продовжувався (останнього разу - до 30 квітня 2023 року). Наведені постанови встановлювали низку карантинних заходів та обмежень, суворість яких визначалася з огляду на епідемічну ситуацію в державі та її окремих регіонах. 24 грудня 2020 року МОЗ України видало наказ № 3018, яким затвердило «Дорожню карту з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках». Дорожня карта передбачала, що імунізація населення безпечною та ефективною вакциною проти коронавірусної хвороби COVID-19 є найважливішим компонентом стратегії Уряду України в подоланні гострої фази пандемії коронавірусної хвороби COVID-19. Загальною метою здійснення масової вакцинації населення стало припинення поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні. Поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні зумовлювало нагальну потребу вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме: для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети (див. пункт 13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21, провадження № 14-82цс22). Аналогічні висновки містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2024 року у справі № 191/4364/21(провадження № 14-172цс23). У наведених постановах Велика Палата Верховного Суду, зазначивши про законність проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, правомірність відсторонення від роботи працівника, який не пройшов такого щеплення, вказала, що, розглядаючи цю категорію спорів, суд повинен оцінювати виключно питання пропорційності описаного втручання у приватне життя позивача. Критерії оцінки пропорційності сформувала Велика Палата Верховного Суду. Зокрема, потрібно враховувати такі обставини: -кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); -форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; -умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; -контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням». Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Як було зазначено вище, та встановлено судом, [PERSON] працювала в Навчально-виховному комплексі загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №9 Херсонської міської ради на посаді Вихователь дошкільного навчального закладу. Наказом директора НВК №9 за №217-О від 05.11.2021 року позивача було відсторонено від роботи з 08.11.2021 року. 05.11.2021 року позивач була ознайомлена з вказаним наказом, висловила свої заперечення щодо нього. Разом із цим, відповідних документів щодо протипоказань організму від проведення обов`язкових профілактичних щеплень позивач роботодавцю не надала. Отже, позивач фактично відмовилась надавати роботодавцю будь-яку інформацію щодо наявності у неї щеплення проти COVID-19 або протипоказань до вакцинації проти Covid-19. Водночас саме працівник має надати роботодавцю документи, які підтверджуватимуть проходження вакцинації проти COVID-19, або надати медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Подібні висновки висловлено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 943/2356/21 (провадження №61-1531св23). З огляду на викладене, є очевидним факт відмови позивача надати інформацію про проведення щеплення або наявність медичних протипоказань до проведення щеплення, що за логічно послідовним значенням вищенаведеного нормативного врегулювання фактично виявляє ухилення особи від такої процедури. Необхідно зазначити, що держава, встановивши відсторонення працівників окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників цих виробництв та організацій. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві. У спорі, що розглядається, індивідуальне право (інтерес) відмовитися від щеплення при збереженні обсягу права на працю протиставляється загальному праву (інтересу) інших працівників цього закладу, які провели щеплення з метою загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантується статтями 3, 27 та 49 Конституції України. З огляду на викладене, роботодавець правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення [PERSON] від роботи. Позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що тимчасове відсторонення позивача від роботи становило непропорційне втручання у її приватне життя, оскаржуваний наказ про відсторонення прийнято повноважною особою в межах компетенції, на виконання вимог чинного законодавства, з урахуванням всіх пов`язаних аспектів в сфері забезпечення стану здоров`я як особи позивача, так і інших осіб. Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 01 березня 2023 року у справі № 697/2349/21 (провадження № 61-6083св22), від 01 березня 2023 року у справі № 751/8696/21 (провадження № 61-7240св22), від 15 березня 2023 року у справі № 697/2359/21 (провадження № 61-5525св22), від 29 березня 2023 року у справі № 682/2645/21 (провадження № 61-4736св22), від 06 вересня 2023 року у справі № 377/137/22 (провадження № 61-4985св23), від 03 квітня 2024 року у справі №462/8938/21 (провадження № 61-1237св24), від 05 червня 2024 року у справі №757/66396/21-ц (провадження № 61-5026св24) та інших. Судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою. У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Об`єктивно оцінюючи загрозу, яку потенційно може нести невакцинований працівник, Верховний Суд у своїх правової позиціях вказував, що таке індивідуальне обмеження, а саме: тимчасове відсторонення невакцинованого працівника, відповідає загальновизнаному пріоритету захисту здоров`я суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19. Оскільки наведені позивачкою підстави для скасування наказу про відсторонення від роботи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, зокрема не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні вимог процесуального закону, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання незаконним та скасування наказу директора НВК № 9 № 217-О від 05.11.2021 року «Про відсторонення від роботи [PERSON] ». Щодо вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови). Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (постанова Верховного Суду від 21.04.2021 р. у справі № 308/3695/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі №216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи, а права позивача, як було встановлено судом, порушено не було. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вона посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу директора НВК № 9 № 217-О від 05.11.2021 року «Про відсторонення від роботи [PERSON] », відшкодування моральної шкоди, суд не вбачає. За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки є безпідставними та не доведені у суді. Відповідно ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позову було відмовлено, не підлягають стягненню із відповідача на користь позивача судові витрати.

Outcome: dismissed