Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

У червні 2025 року ТОВ «Будсервісматеріали 1», представником якого є адвокат Фоменко Д.А., звернулось до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 16 200,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 1 701,95 грн, 3% річних у розмірі 433,54 грн. На обґрунтування позову зазначив таке. ТОВ «Бедсервісматеріали 1» здійснює діяльність з технічного обслуговування підземної автостоянки за адресою: м. Київ, вул. А.Ахматової, 13Е у м. Києві , прийнятої до експлуатації державною приймальною комісією відповідно до акту від 15.05.2007, затвердженого розпорядженням Дарницької РДА № 548 від 25.05.2007. Відповідач є власником гаража (машиномісця) № [NUMBER] в секції № 2 підземної автостоянки по вул. А.Ахматової? 13Е у Дарницькому р-ні м. Києва . Підземна автостоянка (паркінг) за адресою: м. Київ, вул. Анни Ахматової, буд. 13Е обладнана відповідно до вимог Державних будівельних норм України «Споруди транспорту, автостоянки і гаражі для легкових автомобілів ДБР В.2.З.-15:2007», має дві секції: № 1, № 2. Для обслуговування автостоянки (паркінгу) та утримання її в належному стані, позивачем укладені договори з прибирання території, надання послуг автоматичної пожежної сигналізації, електропостачання, водопостачання, оповіщення про пожежу та централізованого пожежного спостереження тощо, здійснюється пропускний і внутрішній режим, охорона автостоянки. Витрати по утриманню та експлуатації автостоянки розраховується, виходячи із фактичних витрат на її утримання, з урахуванням планового прибутку та податків, шляхом ділення на загальну кількість 177 машиномісць. Вартість утримання одного машиномісця з 01.09.2021 становить 580 грн щомісячно, з 01.08.2023 - 660 грн, а з 01.08.2024 - 770 грн. Між сторонами відсутній письмовий договір про надання послуг з утримання та обслуговування маштиномісця № [NUMBER] в секції № 2 підземної автостоянки по вул. Анни Ахматової, 13Е . Позивач надсилав на адресу відповідача проект договору про надання послуг з обслуговування паркінгу, однак відповідач не повернув підписаний примірник договору. Відсутність договору на утримання паркомісця не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати наданих послуг. Оскільки відповідачка в період з 01.07.2023 по 31.05.2025 не оплачувала надані позивачем послуги по утриманню й обслуговування належного їй машиномісця, утворилась заборгованість в розмірі 16 200,00 грн. На розмір заборгованості позивач нарахував 3% річних - 433,54 грн на інфляційні втрати в розмірі 1 701,95 грн. Ухвалою від 28.07.2025 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі; та призначив в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін; установив сторонам строки для подання заяв по суті справи. Представник відповідача - адвокат Падалка К.В. подав відзив на позовну заяву (документ сформований в системі «Електронний суд» 21.09.2025, зареєстрований судом 22.09.2025 за вх. № 73262/25), у якому зазначив таке. Відповідач категорично не погоджується з вимогами та доводами позивача та вважає, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами у розумінні статей 76- 80 ЦПК України. Позовна заява ґрунтується виключно на односторонніх необґрунтованих розрахунках самого позивача, без надання належних і достатніх доказів, які б свідчили про фактичне здійснення витрат, їх безпосередній зв`язок з предметом договору та правомірність покладання таких витрат на Відповідача. 1. Відсутність належним чином оформлених договірних відносин Позивачем в заяві було зазначено, що між сторонами не укладено договору і останній посилається на факт надсилання проекту договору Відповідачу, який не було підписано. Дане твердження є юридично неспроможним та суперечить фактичним обставинам, що підтверджується наданою самим Позивачем доказом поштового відправлення. Документи були спрямовані за адресою: [ADDRESS] . Водночас, Відповідач ніколи не проживала та ніколи не була зареєстрована за зазначеною адресою, що підтверджується витягом про місце проживання Відповідача. Більше того, відправлення датоване лише 09.04.2024 року, тоді як право власності відповідача на паркомісце виникло ще 01.07.2023 року (що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав, наявним в додатках до позовної заяви), а тому протягом більш ніж дев`яти місяців Позивач взагалі не вчиняв дій для належного оформлення та врегулювання правовідносин. Таким чином, Позивач не вжив належних та достатніх заходів для реального встановлення договірних відносин, а його дії не відповідають вимогам принципу справедливості, добросовісності та розумності, встановлених п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України. Отже, між сторонами відсутні які-небудь належним чином оформлені договірні відносини. Дії Позивача щодо неналежного виконання процедури запропонування договору (оферти) та пред`явлення вимог за період, коли такі відносини відсутні, є недобросовісними і суперечить принципу свободи договору. Постановою ВС України від 28.01.2015 року по справі № 6-230цс14 встановлено, що принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. 2. Необґрунтованість включених витрат Частина договорів укладених з третіми особами та похідних від цих договорів актів, на які посилається Позивач, не мають чітко визначеного місця надання послуг, що створює сумніви щодо того, чи стосуються ці документи саме автостоянки, розташованої за адресою вул. Ахматової Анни, 13Е . Зокрема, в рахунках-розшифровках та актах прийняття-передавання товарної продукції щодо активної електроенергії міститься розрахунок переліку об`єктів, що знаходяться за адресою вул. Ахматової Анни, 13Е і вул. Ревуцького, 9 . Тобто, не зрозуміло яким саме чином Позивач розподіляє розрахунок витрат по утриманню та експлуатації автостоянки на вул. А. Ахматової, 13Е . При цьому: - визначення вартості робіт за послуги диспетчеризації, наданих ФОП [PERSON] визначається однією сумою, незважаючи на надання послуги на 3 різних адресах - [ADDRESS], вул. Ревуцького 9, вул. Л. Українки 23 . Фактично, позивачем не подано пояснень, за яким принципом та у яких пропорціях здійснювався розподіл вказаної суми; - позивачем не надано копії договору з ПрАТ «Київстар» щодо послуг рухомого (мобільного) зв`язку, а надані рахунки-акти не містять інформацію щодо місця наданих послуг. Окремої уваги заслуговує питання про витрати, які позивач намагається включити до складу експлуатаційних. Серед них наявні послуги, що не мають безпосереднього відношення до утримання майна, а саме: - оплата мобільного та стаціонарного зв`язку, послуги інтернету - постачання пакетів оновлення «MEDOC» - банківські послуги - претензійна робота Усі зазначені витрати є витратами адміністративного характеру, які стосуються господарської діяльності позивача як юридичної особи, але жодним чином не впливають на технічний стан, функціонування чи утримання автостоянки. При цьому, для частини даних витрат відсутні будь-які документи, що підтверджують сам факт їхнього здійснення та обґрунтування суми витрат. Не надано жодних документів, які б підтверджували витрати на банківські послуги, претензійної роботи, відсутні акти виконаних робіт на обслуговування систем сигналізації, перезарядку вогнегасників, замір опору ізоляції, проведення ремонтних робіт, відеоспостереження та заміну приладів освітлення. За відсутності актів виконаних робіт, накладних, актів приймання-передачі та інших первинних документів неможливо встановити ані факт надання таких послуг, ані розмір витрат на них. Особливо варто відзначити неправомірність включення до витрат показника «рентабельність», оскільки це прибуток компанії, а не витрата на утримання майна. 3. Подвійне нарахування та суперечності витрат на персонал У наданих документах позивача виявляються також суперечності та ознаки подвійного нарахування. Так, вартість електроенергії, яка щомісяця істотно коливається в актах (стор. 34-67 позовної заяви), у підсумкових розрахунках Позивача чомусь зазначається як фіксована величина. Це свідчить про довільність у формуванні остаточних сум та викликає обґрунтовані сумніви у достовірності розрахунків. Також у розрахунку окремо зазначені витрати на заробітню плату власних співробітників і одночасно витрати на аутсорсингові послуги за ті самі функції, що свідчить про неправомірне включення одних і тих самих витрат двічі. - (зокрема, заробітня плата юриста та претензійна робота). Окремої уваги заслуговують витрати на персонал. Позивачем не доведено, яким чином до експлуатації конкретних паркомісць відносяться витрати на утримання таких співробітників, як бухгалтер, економіст, інспектор з кадрів, юрист, чия діяльність спрямована на загальне функціонування юридичної особи, а не на безпосереднє технічне обслуговування автостоянки. Разом з тим, відсутнє розуміння чи взагалі існують ці посади в штатному розписі ТОВ «Будсервісматеріали 1» і чи існували в період, за який нараховується заборгованість. Отже, наданий Позивачем розрахунок заборгованості є відображенням односторонніх необґрунтованих розрахунків Позивача і не може бути правовою підставою для стягнення відповідних сум та визнаватись доказом безспірності розміру грошових вимог Позивача до Відповідача. 4. Щодо нарахування інфляційної складової та процентів Як зауважив Верховний Суд у своїй постанові від 23.09.2020 року по справі № 755/11585/16-ц, відносини між споживачем та особою, яка надає житлово-комунальні послуги, у тому числі й щодо нежитлових приміщень, до яких відноситься паркінг, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» . Відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 5 березня 2022 року № 206, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі. Втім, нарахування 3% річних та інфляційних втрат на комунальні послуги, у випадку прострочення сплати коштів, поновлено на підставі постанови КМУ від 29 грудня 2023 року № 1405, яка набрала чинності 30 грудня 2023 року, тобто такі нарахування проводяться з 31 грудня 2023 року. Враховуючи, що Позивачем заявлено до стягнення також період з 01.07.2023 року по 31.01.2025 року, то стягнення за весь цей період не може бути нараховано в повній мірі з підстав зазначених вище. 5. Щодо завищеного розміру позовних вимог Слід звернути увагу на арифметичні невідповідності у розрахунках позивача. Позивачем зазначено наступні тарифи надання послуг по : з 01.07.2023 по 01.08.2023: 580 грн./міс.; з 01.08.2023 по 01.08.2024: 660 грн./міс.; з 01.08.2024 по 31.01.2025: 770 грн./міс. Проведений Відповідачем арифметичний розрахунок на підставі цих даних демонструє наступне: Період з 01.07.2023 по 01.08.2023 (1 повний місяць): 1 міс. х 580 грн. = 580,00 грн. Період з 01.08.2023 по 01.08.2024 (12 повних місяців): 12 міс. х 660 грн. = 7 920,00 грн. Період з 01.08.2024 по 31.01.2025 (6 повних місяців): 6 міс. х 770 грн. = 4 620,00 грн. Отже, загальна сума, розрахована виключно на підставі наведених Позивачем тарифів становить: 580,00 + 7 920,00 + 4 620,00 = 13 120,00 (тринадцять тисяч сто двадцять) гривень 00 копійок. Однак, позовною вимогою заявлено суму 16 200,00 (шістнадцять тисяч двісті) гривень 00 копійок. Таким чином, існує пряма та неспростована математична суперечність між вихідними даними Позивача та його позовними вимогами. Розбіжність у 3 080,00 (три тисячі вісімдесят) гривень 00 копійок становить істотну різницю і не містить обґрунтованого визначення. Дана обставина свідчить про довільний характер формування позовної вимоги та є прямим порушенням вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України. Зазначена арифметична помилка (або навмисне завищення) підриває достовірність усієї обчислювальної конструкції Позивача та свідчить про відсутність належного обґрунтування заявленого розміру зобов`язання, отже позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях У Постанові ВС від 27.05.2020 року у справі № 2-879/13 суд зауважив, що сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Враховуючи наведене, Відповідач вважає, що Позивач не довів ані наявності заборгованості у заявленому розмірі, ані правових підстав для її стягнення. Подані документи не відповідають вимогам належності та допустимості доказів, містять істотні суперечності, ознаки подвійного нарахування, не підтверджують фактичного здійснення витрат і не дають можливості встановити їх прямий зв`язок з утриманням майна Відповідача. Позовна заява у цілому є побудованою на припущеннях та необґрунтованих розрахунках самого Позивача. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник позивача - адвокат Фоменко Д.А. подав відповідь на відзив (документ сформований в системі «Електронний суд» 24.09.2025, зареєстрована судом за вх. № 74539/25), у якому зазначив таке. Предметом позову у справі № 753/12362/25 є стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ 1» заборгованості за послуги з утримання та обслуговування машиномісця № [NUMBER] в секції № 2 підземної автостоянки по вул. Анни Ахматової, 13Е , за період з 01.07.2023 по 31.05.2025 в розмірі 16200,00 грн, суми інфляційних нарахувань в розмірі 1701,95 грн, 3% річних в розмірі 433,54 грн, судовий збір в розмірі 3028,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3500,00 грн. Відповідач у своєму відзиві не заперечує, що [PERSON] є власником гаража (машиномісця) № [NUMBER] в секції № 2 підземної автостоянки по вул. Анни Ахматової, 13Е у Дарницькому районі м. Києва , а також не заперечує ту обставину, що діяльність з утримання і обслуговування вищевказаної підземної автостоянки здійснює ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ 1». Також із відзиву вбачається, що не є спірною і визнається обома сторонами та обставина, що між сторонами відсутній письмовий договір про надання послуг з утримання та обслуговування машиномісця № [NUMBER] в секції № 2 підземної автостоянки по вул. Анни Ахматової, 13-Е Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України вищевказані обставини не підлягають доказуванню, оскільки не є спірними та визнаються учасниками справи. Водночас відсутність договору на утримання машиномісця (паркомісця/гаража) не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати наданих послуг. Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, ст. 322 ЦК України встановлює презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, в тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Верховний Суд в постанові від 14.11.2018 по справі №756/11308/15 виклав правовий висновок, що відсутність договору на утримання паркомісця не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати наданих послуг. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд в постанові від 02.12.2020 у справі №761/48615/18, який вказав, що відсутність договору не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати за фактично надані йому послуги з утримання паркомісця, оскільки такі послуги не можуть бути відокремлені, та щодо отримання яких відповідач не може бути позбавлений у зв`язку із специфікацією їх надання (прибирання, охорона, утримання систем пожежної безпеки, освітлення тощо, які здійснюються для власників усіх паркомісць одночасно). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідної практики дотримується Київський апеляційний суд при вирішенні аналогічних справ за позовами ТОВ «Будсервісматеріали», ТОВ «Будсервісматеріали 1» та ТОВ «Позняки-Автосервіс» про стягнення заборгованості з власників паркомісць за відсутності укладених договорів, а саме в постановах: від 24.06.2024 у справі №753/22568/23; від 09.09.2024 у справі №753/22580/23; від 31.10.2024 у справі №753/16674/23; від 04.07.2024 у справі № 757/14456/21-ц; від 25.1.2024 у справі №757/16891/24. Тобто, незважаючи на відсутність письмового договору про відшкодування витрат на утримання автостоянки, із фактичних правовідносин, що склалися між сторонами, вбачається, що такі договірні відносини між ними існують, оскільки позивачем надавалися у встановленому законом порядку послуги з утримання і обслуговування паркомісць відповідачу, у зв`язку з цим товариство несло витрати, а тому відповідач повинен також нести зобов`язання по їх сплаті, як власник машиномісця. Таким чином, заборгованість, яка утворилась за відповідачкою в зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання щодо оплати витрат по утриманню й обслуговуванню належного їй машиномісця за період з 01.07.2023 по 31.05.2025 в сумі 16200,00 грн, підлягає стягненню на користь позивача в силу п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України (примусове виконання обов`язку в натурі). Доводи відповідача про недоведеність матеріалами справи вартості утримання одного паркомісця в сумі 580 грн. з 01.09.2021 та в сумі 660 грн з 01.08.2023, а з 01.08.2024 в сумі 770 грн, спростовуються змістом долучених до справи розрахунків витрат по утриманню та експлуатації підземної автостоянки по вул. Анни Ахматової, 13Е, затверджених директором ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ 1», у яких деталізовано розмір всіх витрат, пов`язаних з утриманням та експлуатацією підземної стоянки, які несе товариство, зокрема, на електроенергію, водопостачання, охорону, ремонт, прибирання та інше й з урахуванням загальної кількості паркомісць - 177. Витрати по утриманню та експлуатації автостоянки є сукупною (загальною) вартістю надання таких послуг, розрахованою на основі економічно обґрунтованих планованих (нормативних) витрат, планового прибутку та податків. Відповідачем не надано суду доказів на спростування визначеної у розрахунку суми щомісячного платежу, в установленому порядку зазначений розрахунок не оскаржено. Тому безпідставними є заперечення відповідача стосовно недоведеності факту надання йому послуг у визначеному позивачем розмірі. Крім того відповідач від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлявся, належних і допустимих доказів ненадання або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, суду не надав. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди України при розгляді справ повинні застосовувати Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини сформулював стандарт «вірогідності доказів», згідно з яким у національних судових процесах необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту кількість доказів, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Стандарт «вірогідності доказів» ЄСПЛ використовує для позначення рівня ймовірності, до якого обставина повинна бути підтверджена доказами, щоб вважатись дійсною. Аби визнати факт доведеним, не потрібно мати стовідсоткову переконаність в певному факті, а слід довести, що факт скоріше був, а ніж не був. Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Також такий стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Копії договорів з підрядними організаціями та актів виконаних робіт (наданих послуг), які додавались позивачем до позовної заяви, з метою підтвердження обставин, що саме ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ 1» здійснює експлуатацію підземної автостоянки за адресою: м. Київ, вул. Ахматовї Анни 13Е , утримання її в належному стані та технічне обслуговування. При цьому до позовної заяви додавались не всі існуючи договори, а лише частина за певний період експлуатації стоянки, які в своїй сукупності, з урахуванням стандарту «вірогідності доказів», є достатніми для висновку, що саме позивач здійснює фактичну діяльність з технічного обслуговування (експлуатації) підземної автостоянки по вул. Анни Ахматової, 13-Е у Дарницькому районі м. Києва , а відтак має право вимоги до відповідача. Предметом доказування в даній справі є наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з утримання і обслуговування паркомісця, а не взаємовідносини позивача з іншими суб`єктами господарювання, які надають послуги позивачу, тому доводи відповідача стосовно відсутності документів і доказів оплати за договорами з підрядними організаціями є необґрунтованими. Не заслуговують на увагу посилання апелянта на постанову Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» (далі - Постанова КМУ № 206), оскільки послуги утриманню й обслуговуванню машиномісць не є комунальною або житловою послугою в розумінні статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». В даному випадку слід застосовувати статтю 625 Цивільного кодексу України, яка має вищу силу ніж підзаконний акт - постанова Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206, яка застосуванню не підлягає з огляду на ієрархію нормативно-правових актів. У статті 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до частини 2 статті 4 ЦК України є основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до ЦК України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до ЦК України. Зміни до цього Кодексу можуть вноситися виключно законами про внесення змін до ЦК України. Існує ієрархія між ЦК як кодифікованим законом та іншими (поточними) законами, що регулюють цивільні відносини. Ця ієрархія базується на визнанні ЦК основним актом цивільного законодавства (вимір ієрархії по горизонталі). У статті 4 ЦК України закріплюється пріоритет норм ЦК (як основного регулятора приватних відносин) над нормами інших законів. Такий спосіб вирішення колізії норм ЦК із нормами інших законів, із констатацією пріоритету норм ЦК над нормами інших законів, підтримувався, зокрема, Конституційним Судом України (див.: рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), Верховним Судом України (див.: постанову Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6- 59цс13, постанову Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6- 2023цс15), постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 (провадження № 14- 188цс20)). Ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів (як кодифікованих, так і інших (поточних)). Щодо виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, то в статті 4 ЦК України встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини. Крім Конституції України, ЦК України та інших законів України, цивільні відносини можуть регулюватися, за загальним правилом, лише такими підзаконними актами, як: акти Президента України, видані у випадках, установлених виключно Конституцією України; постанови Кабінету Міністрів України, що не суперечать положенням ЦК України та інших законів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням ЦК України, або іншому закону, мають застосовуватися відповідні положення ЦК або іншого закону. Інші органи державної влади України та органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативні акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, установлених Конституцією України та законом. Таким чином можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 676/47/21 (провадження № 61-8014св22)). У статтях 559, 625 ЦК України не міститься застереження про те, що на період воєнного стану сфера дії цих статей не поширюється на правовідносини з оплати комунальних послуг. Не міститься такого застереження і у Прикінцевих та перехідних положеннях Цивільного кодексу України. Для прикладу, у пункті 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зазначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Тобто, після уведення на території України воєнного стану законодавець врегулював суспільні відносини таким чином, що у кредитних правовідносинах (позики) виплати, передбачені статтею 625 ЦК України, та неустойка після 24 лютого 2024 року не нараховуються. Натомість аналогічної норми для відносин з оплати житловокомунальних послуг законодавець на рівні ЦК України не передбачив. Постанова КМУ від 5 березня 2022 року № 206 «Про деякі питання оплати житлово- комунальних послуг в період воєнного стану», яка є підзаконним нормативно-правовим актом та якою спірні правовідносини врегульовано в інший ніж у ЦК України спосіб, застосуванню не підлягає з огляду на ієрархію нормативно-правових актів. Відповідно до роз`яснень Міністерства юстиції України в листі від 30.01.2009 №Н-35267-18 «Щодо порядку застосування нормативно-правових актів у разі існування неузгодженості між підзаконними актами» у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. У разі існування суперечності між актами, прийнятими різними за місцем в ієрархічній структурі органами - вищестоящим та нижчестоящим, застосовується акт, прийнятий вищестоящим органом, як такий, що має більшу юридичну силу (роз`яснення Міністерства юстиції України в листі від 26.12.2008 №758-0-2-08-19). Отже в даному випадку слід застосовувати статтю 625 Цивільного кодексу України, яка має вищу силу ніж підзаконний акт - постанова Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206, яка застосуванню не підлягає з огляду на ієрархію нормативно-правових актів. Також не заслуговують на увагу посилання апелянта, що загальна сума заборгованості згідно тарифів позивача становить 13120,00 грн, тому вважає завищеною вимогу позивача про стягнення 16200,00 грн. Вищевказані доводи відповідача не заслуговують на увагу, оскільки ним помилково здійснено розрахунок з 01.07.2023 по 31.01.2025 (за 19 місяців) на суму 13120,00 грн. Проте позовні вимоги ТОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ 1» про стягнення заборгованості з [PERSON] заявлені за період з 01.07.2023 по 31.05.2025 (за 23 місяці) в сумі 16200,00 грн, що свідчить про безпідставність доводів відповідача стосовно «арифметичних невідповідностей» у розрахунках позивача. Всі інші доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, не заслуговують на увагу, та відхиляються позивачем на загальних підставах, в зв`язку з необґрунтованістю. На підставі викладеного вважаю, що обставини на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, підтверджуються належними, допустимими та достовірними доказами в матеріалах справи, які у своїй сукупності, з урахуванням стандарту «вірогідності доказів», дають змогу дійти висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідачем не доведено обставини, на які він посилається в обґрунтування своїх заперечень проти задоволення позову, тому доводи відповідача не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують аргументів позивача. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких мотивів. Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видом діяльності ТОВ «Будсервісматеріали» є надання інших індивідуальних послуг (основний), допоміжне обслуговування наземного транспорту. Відповідачка є власницею машиномісця загальною площею 16.6 кв.м за адресою: м. Київ, вул. А.Ахматової, буд. 13-Е, секц. 2, гараж [NUMBER] , що підтверджується інформаційною довідкою № 429995311 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Дата реєстрації права власності відповідачки на вказане машиномісце 01.07.2023. Письмовий договір про надання послуг з утримання та обслуговування машиномісця сторони не укладали. Згідно з наданим позивачем розрахунком за період з 01.07.2023 по 31.05.2025 утворилась заборгованість у розмірі 16 200,00 грн, на яку нараховані 3% річних у розмірі 433,54 грн та інфляційні втрати в розмірі 1 701,95 грн. Заперечуючи проти задоволення позову, сторона відповідача зазначила таке; 1) між сторонами відсутні договірні відносини щодо утримання та обслуговування машиномісця, тому відсутні підстави для стягнення заборгованості; 2) необґрунтований розмір тарифів у спірний період; 3) позивач незаконно здійснював нарахування 3% річних та інфляційних втрат до 31.12.2023; 4) розрахунок заборгованості має арифметичні помилки. Щодо першого твердження сторони відповідача, суд зазначає таке. Позивач не заперечує щодо відсутності між сторонами укладеного письмового договору про надання послуг з утримання та обслуговування машиномісця № [NUMBER] в секції 2 підземної автостоянки по вулиці А.Ахматової, 13-Е . Разом із тим, суд зазначає таке. Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, частиною 1 статті 317 цього Кодексу встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з нормами статей 319, 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. За положенням статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (стаття 610 ЦК України). Отже, відсутність письмового договору не є підставою для звільнення відповідача від сплати заборгованості за послуги з утримання та обслуговування машиномісця, оскільки відповідач як власник такого майна зобов`язана його утримувати, зокрема сплачувати платежі щодо утримання та обслуговування машиномісця з моменту реєстрації права власності на машиномісце. Щодо другого твердження відповідача, суд зазначає таке. Сторона відповідача не погоджується з розміром щомісячних платежів, оскільки вважає деякі витрати за послуги, які включені в розмір платежів, необґрунтованими, зокрема оплата мобільного та стаціонарного зв`язку, постачання пакетів оновлення «Medoc», претензійна робота. Суд вважає такі твердження необґрунтованими, оскільки стороною відповідача не надано доказів щодо оскарження встановленого позивачем розміру щомісячних платежів за послуги з утримання та обслуговування машиномісця, яке на праві власності належить відповідачу, або будь-яких заяв щодо відмови від отримання таких послуг. Третє твердження відповідача є необґрунтованим з огляду на таке. Відповідач зазначає, що відповідно до постанови КМУ від 5 березня 2022 року № 206, до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (пені, штрафів), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню в разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі. Нарахування 3% річних та інфляційних втрат на комунальні послуги, у випадку прострочення сплати коштів, поновлено на підставі КМУ від 29 грудня 2023 року № 1405, яка набрала чинності 30 грудня 2023 року, тобто такі нарахування проводяться з 31 грудня 2023 року. Відповідач вважає, що нарахування та стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 01.07.2023 по 31.01.2025 не підлягають стягненню. Разом із тим, суд зазначає таке. Згідно зі ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» (в редакції від 05.03.2022) установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення, зокрема, інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. З 24 лютого 2022 року на території України запроваджено та діє воєнний стан через збройну агресію Російської Федерації проти України. Дані обставини є загальновідомими та доказуванню не підлягають. Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» (в редакції від 30.12.2023) установлено, що нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням (у тому числі населенням, що проживає у будинках, де створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельні (житлові) кооперативи або яким послуги надаються управителем чи іншою уповноваженою співвласниками особою за колективним договором) в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 р. № 285). Датою завершення бойових дій у місті Києві є 30.04.2022. Оскільки позивач мав право нараховувати на розмір заборгованості 3% річних та інфляційні втрати у спірний період з 01.07.2023 по 31.05.2025, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими та законними, тому підлягають задоволенню. Щодо четвертого твердження відповідача, суд зазначає таке. Відповідач надав свій контррозрахунок заборгованості, згідно з яким за період з 01.07.2023 по 31.01.2025 розмір заборгованості за послуги з утримання та обслуговування машиномісця № [NUMBER] в секції 2 підземної автостоянки по вулиці А.Ахматової, 13-Е становить 13 120,00 грн, з яких: - з 01.07.2023 по 01.08.2023: 1 місяць х 580 грн = 580,00 грн; - з 01.08.2023 по 01.08.2024: 12 місяців х 660 грн = 7 920,00 грн; - з 01.08.2024 по 31.01.2025: 6 місяців х 770 грн = 4 620,00 грн. Разом із тим, відповідачем помилково здійснено такий розрахунок, оскільки позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.07.2023 по 31.05.2025 (на 4 місяці більше, ніж зазначає відповідач), розмір якої становить 16 200,00 грн, з яких: - з 01.07.2023 по 31.07.2023: 1 місяць х 580 грн = 580,00 грн; - з 01.08.2023 по 01.08.2024: 12 місяців х 660 грн = 7 920,00 грн; - з 01.08.2024 по 31.05.2025: 10 місяців х 770 грн = 7 770,00 грн. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи доведеність права власності відповідачці машиномісця № [NUMBER] в секції № 2 підземної автостоянки по вул. А.Ахматової, 13-Е , доказів оскарження розміру щомісячних платежів за послуги з утримання та обслуговування машиномісця відповідачка не надала, розмір заборгованості не спростувала, позов підлягає задоволенню. Згідно з ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при звернені до суду у розмірі 3 028,00 грн. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 500,00 грн. Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Ч. 2 ст. 137 цього Кодексу встановлено, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. На підтвердження того, що позивачем були понесені судові витрати на правничу допомогу адвоката надано такі докази: - договір про надання правничої допомоги від 18.08.2023 № 18/08/2023/БСМІ; - додаткової угоди № 24 від 14.05.2025 до договору про надання правничої допомоги № 18/08/23/БСМІ від 18.08.2023; - акта № 24 приймання-передачі наданих послуг від 16.06.2025. Відповідно до ч. 1-3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Аналогічні положення викладені в ч. 1, 2 ст. 28 Правил адвокатської етики. Згідно з наданими позивачем доказами - доведено факт понесення ним витрат у зв`язку з розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі - 3 500,00 грн, які надані адвокатом Фоменко Д.А. Ч. 4 ст. 137 ЦПІК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Оцінюючи докази з метою розподілу судових витрат суд зауважує наступне. Суд враховує висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц, Верховного Суду у справі № 922/445/19, в яких, серед іншого наголошено, що в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Представник відповідача заперечував проти заявленого позивачем розміру судових витрат. Суд, оцінивши докази, вважає, що у цій справі, яка є справою незначної складності, витрати у розмірі 3 500,00 грн є співмірними із складністю справи, не є завищеними щодо іншої сторони спору, та відповідають виконаній адвокатом роботі (підготовка позовної заяви, відповіді на відзив), у зв`язку з чим вивчивши доводи, викладені у заяві про розподіл судових витрат на правничу допомогу, дослідивши матеріали справи та надані суду докази, враховуючи задоволення позову, характер та обсяг виконаної адвокатом роботи, суд дійшов висновку про задоволення заяви позивача про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу - у розмірі 3 500,00 грн.

Outcome: approved