Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в обґрунтування якого зазначено наступне. Сторони у справі перебувають у шлюбі, зареєстрованому 10.11.2016 року Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 317. Спільне життя сторін не склалося, взаємні непорозуміння і різні погляди на життя призвели до припинення шлюбних відносин. На даний час сторони однією сім`єю не проживають, спільне господарство не ведуть, у зв`язку з чим позивач вважає неможливим збереження шлюбу з відповідачем. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд розірвати шлюб з відповідачем, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття; судові витрати просить покласти на відповідача. Ухвалою судді від 09.01.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. Представник позивача суду подав заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, відповідно до якої наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідач у судове засідання не з`явився, суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, відповідно до якої не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачем та стягнення з нього аліментів на утримання малолітньої дитини у заявленому позивачем розмірі. На підставі ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, оцінивши докази у їх сукупності і взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 10.11.2016 року Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 317, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10.11.2016 року (а.с. 9). Відповідно до ст.ст. 110, 112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. На підставі аналізу наданих позивачем доказів, суд дійшов висновку про підтвердження обставин, викладених позові, про те, що шлюбні відносини між сторонами припинені, збереження сім`ї є неможливим, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує. Таким чином, суд вважає встановленим, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін у справі і не матиме як наслідок порушення особистих та майнових прав сторін, у зв`язку з цим, приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Питання про зміну прізвища після розірвання шлюбу позивачем не ставиться, тому судом не вирішується. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 1024, сторони у справі [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). Дитина мешкає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні, що не оспорюється відповідачем. Згідно ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі аналізу наявних в матеріалах справи і досліджених судом доказів, суд дійшов висновку про підтвердження обставин щодо наявності підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини на користь позивача у справі, що не оспорюється відповідачем. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів на утримання дитини, суд виходить з положень ч. 2 ст. 182 СК України, якою передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно роз`яснень у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення в суд з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами у справі відсутня домовленість (договір) щодо сплати аліментів на утримання дитини. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач є особою працездатного віку, має можливість надавати позивачу матеріальну допомогу на утримання малолітньої дитини. Даних щодо наявності на утриманні відповідача інших дітей, непрацездатних осіб не встановлено. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини, суд виходить з інтересів дитини та її потреб на достатній рівень життя та розвитку. Аліменти мають становити не менше, ніж необхідно для повного покриття витрат на достойні умови життя, фізичний, інтелектуальний та емоційний розвиток дитини, харчування, навчання, лікування та відпочинок. За встановлених обставин, що мають істотне значення, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. У зв`язку із зазначеним, позовні вимоги про стягнення аліментів є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі ст. 191 СК України, суд присуджує стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої дитини від дня пред`явлення позову з 05.01.2026 року. Відповідно до ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору, сплаченого нею за звернення до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу у розмірі 1 211,20 гривень. Крім того, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі 1 211,20 гривень за позовними вимогами про стягнення аліментів.

Outcome: approved