Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

У вересні 2025 року Акціонерне товариство «Кредобанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 23.02.2024 року між АТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №CL-304105/1. За умовами кредитного договору банк видав позичальнику кредит в сумі 528000,00 грн. на строк до 22 лютого 2027 року. Процентна ставка за користування кредитом становить 35% річних. Відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 09.07.2025 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 703037,97 грн., в т.ч.: заборгованість за основним боргом (тіло) 526886,67 грн.; сума заборгованості за відсотками 176151,30 грн.; прострочена комісія 0,00 грн. Вказані обставини стали причиною звернення позивача до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором №CL-304105/1 від 23.02.2024 року в розмірі 703037,97 грн. В судове засідання представник позивача не з`явився. На електронну адресу суду надіслав клопотання про розгляд справи за відсутності працівника товариства. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі, просила у разі задоволення позову розстрочити виконання рішення строком на 18 місяців, зі сплатою 35 000,00 грн. щомісячно протягом 17 місяців та останнім платежем у розмірі залишку заборгованості. Відповідно до ч.3 ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з подачею позивачем та відповідачкою заяв про розгляд справи без їхньої участі, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті, без проведення фіксування судового засідання технічними засобами. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки під час розгляду справи відповідачка визнала позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вирішуючи питання розстрочення судового рішення суд виходить із наступного. Згідно п. 2 ч. 7 ст. 265 ЦПК України вбачається, що у разі необхідності в резолютивній частині рішення суду також вказується про, зокрема, надання відстрочення або розстрочення виконання рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Крім того, ч. 1, 3, 4, 5 ст. 435 ЦПК України визначено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Виходячи із системного аналізу положень ст. 265, 267, 435 ЦПК України, розстрочення виконання судового рішення можливе в межах одного року з дня його ухвалення. Суд, оцінюючи наявність підстав для розстрочення виконання рішення, враховує визнання відповідачем позову, бажання добровільно сплатити грошові кошти, розмір заборгованості, який складає 703037,97 грн., матеріальне становище відповідача, факт перебування на її утриманні малолітньої дитини, а також те, що представником позивача не заявлено заперечень з приводу розстрочення виконання рішення суду, а тому вважає за доцільне розстрочити відповідачу виконання рішення суду на рік, шляхом сплати розміру заборгованості рівними частинами щомісячно, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили. Такий строк розстрочення виконання рішення суду забезпечить баланс між захистом прав позивача та майновою відповідальністю відповідача. У зв`язку і задоволенням позову та його визнанням відповідачем до початку розгляду справи по суті, на підставі ч.1 ст.142 ЦПК України слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (10545,47 грн.), тобто в розмірі 5 272,74 грн. та стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків сплаченого при поданні позову судового збору, у розмірі 5 272,74 грн., що підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів №39524016 від 26.08.2025 року.

Outcome: approved