Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування шкоди внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, з врахуванням уточнених вимог просив стягнути з ПАТ«Страхова компанія «ВУСО» на його користь 43811,57 грн страхового відшкодування, 69196,51 грн витрат внаслідок інфляції, 9427,29 грн 3% річних, 95286,56 грн пені, а також стягнути з [PERSON] 1000,00 грн франшизи. В обґрунтування позову зазначає, що 27.01.2014р. по вул. Винниченка, 4 у м. Львові відбулось ДТП за участю автомобіля «Ауді» д.н.з. [NUMBER] , під його керуванням та автомобіля «Акура» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . На момент ДТП відповідальність водія автомобіля «Акура» д.н.з. [NUMBER] [PERSON] була застрахована відповідно до полісу страхування цивільної відповідальності №АС/1086396, укладеного з ПрАТ СК «ВУСО». Вважає, що відповідач ПрАТ СК «ВУСО» безпідставно відмовив у виплаті йому суми страхового відшкодування за шкоду заподіяну 27.01.2014 року його автомобілю марки «Ауді» д.н.з. [NUMBER] внаслідок ДТП, спричиненого [PERSON] . Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 03.11.2015 року позов [PERSON] до [PERSON] , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування шкоди внаслідок дорожньо - транспортної пригоди задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь [PERSON] 43811,57 грн. страхового відшкодування, 19181,06грн. пені, 1303,54 грн. 3% річних, 23682,72 грн. витрат внаслідок інфляції, 879,58 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 12 травня 2016 року апеляційну скаргу ПрАТ «СК «ВУСО» задоволено частково, заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 листопада 2015 року в частині часткового задоволення позовних вимог і вирішення питання про розподіл судових витрат скасовано, ухвалено у цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.10.2017 року, касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 12 травня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2017 року справу передано судді Франківського районного суду м. Львова Мартинишин М.О. 25 вересня 2019 року на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та розпорядження керівника апарату Франківського районного суду м. Львова № 110/Р від 25 вересня 2019 року вказану цивільну справу передано судді Мигаль Г.П. Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 30.12.2019 року справу прийнято до свого провадження. Представником відповідача ПрАТ СК «ВУСО» подано відзив на позовну заяву, в якій проти задоволення позову заперечує, вважає позовні вимоги до ПрАТ СК «ВУСО» незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду таке. В матеріалах справи не має визначеної судом винної особи, що має бути підставою настання цивільно-правової відповідальності в [PERSON] , а відповідно до умов Полісу, у ПрАТ «СК «ВУСО» не виникли зобов`язання щодо відшкодування, оцінених матеріальних збитків позивачу, в межах ліміту 50000 грн. Передчасне уявлення позивача про наявність підстав для відшкодування шкоди в судовому порядку за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивача, не є підставою для здійснення відшкодування в судовому порядку, оскільки відповідно до приписів ч.1 ст.4 ЦПК України особа звертається до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Наданий до справи висновок № 779 від 04.03.2014 року експертного автотехнічного дослідження за заявою [PERSON] є неналежним та недопустимим доказом, оскільки такий висновок зроблений з порушенням ст. 102 ЦПК України, оскільки експерт не попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку. З метою повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи судом 20.02.2018 року витребувано матеріали адміністративної справи №462/952/14-п про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Представником позивача [PERSON] адвокатом Ікавим М.Р. 03.11.2021 року подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з ПАТ«Страхова компанія «ВУСО» на його користь 43811,57 грн страхового відшкодування, 69196,51 грн витрат внаслідок інфляції, 9427,29 грн 3% річних, 95286,56 грн пені, а також стягнути з [PERSON] 1000,00 грн франшизи. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 10.05.2024 року прийнято заяву про збільшення розміру позовних вимог та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача ПрАТ СК «ВУСО» в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про місце та час розгляду справи повідомлений, відповідно до вимог ЦПК України. Заслухавши думку учасників, перевіривши матеріали справи, суд доходить до такого висновку. Відповідно до постанови Залізничного районного суду м. Львова від 15.04.2014 року у справі №462/952/14-п, [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України, та наладено штраф у сумі 340 грн. Із постанови вбачається, що 27.01.2014р. о 14.40 год. [PERSON] , керуючи автомобілем «Audi Q5» д.н.з. [NUMBER] , у м. Львові на вул. Винниченка, 4, порушивши правила дорожнього руху України, а саме: не врахував дорожньої обстановки, не переконався, що це буде безпечно, здійснив виїзд на трамвайну колію зустрічного руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Acura RL» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Згідно з висновком експертного автотехнічного дослідження №779 від 04.03.2014 року, наявним у матеріалах адміністративної справи №462/952/14-п про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, при даних у заяві вихідних даних причиною настання даної ДТП з технічної точки зору, є такі обставини: 1) невідповідність дій водія [PERSON] вимогам п.п. 1.5; 1.10 (в частині значення термінів «дати дорогу», «небезпека для руху»); 2.3 (підпункту «д»): 10.1; 10.2 ПДР; 2) невідповідність дій водія [PERSON] вимогам п.п. 1.5; 1.10 (в частині значення терміну «небезпека для руху»); 2.3 (підпункту «д»); 11.9 ПДР. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 14 травня 2014 року постанову Залізничного районного суду м. Львова від 15.04.2014 р. скасовано, провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності закрито у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Постанова обґрунтована тим, що водій автомобіля «Audi Q5» [PERSON] здійснив виїзд на трамвайну колію зустрічного руху, намагаючись об`їхати затор, який утворився на вул. Винниченка між пл. Соборною та вул. Личаківською. Однак, у процесі цього об`їзду біля будинку №4 на смугу руху автомобіля «Audi Q5» з прилеглої території, розміщеної праворуч, виїхав автомобіль «Acura RL», водій якого мав намір рухатися у напрямку до пл. Соборної. В результаті обидва автомобілі зіткнулися на зустрічній для напрямку руху автомобіля «Audi Q5» смузі руху. При цьому, причинно-наслідковим зв`язком настання ДТП є те, що подій автомобіля «Acura RL» [PERSON] , перед виїздом з прилеглої території та початком виконання маневру повороту ліворуч, не переконався у безпеці цього маневру та не надав дорогу транспортному засобу під керуванням [PERSON] . Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд дійшов до переконання, що дорожньо-транспортна пригода не пов`язана з діями водія [PERSON] і його виїзд на трамвайну колію зустрічного руху не є причиною виникнення даної ДТП та її наслідків, в діях [PERSON] відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження №4619 від 10 квітня 2014 року вартість відновлювального ремонту з врахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу автомобіля «Ауді» д.н.з. [NUMBER] , пошкодженого в дорожній транспортній пригоді, становить 43811,57 грн. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПрАТ СК «ВУСО» згідно з Полісом №АС/1086396, відповідно до якого ліміт відшкодування шкоди, завданої життю та здоров`ю становить 100000,00 грн, ліміт відшкодування шкоди, завданої майну становить 50000,00 грн, франшиза становить 0 грн, що підтверджується інформацією з ЦБД МТСБУ від 27.01.2014 року. Згідно з технічним паспортом автомобіля Audi Q5 д.н.з. [NUMBER] , власником вказаного автомобіля є [PERSON] . Відповідно до інформації з ЦБД МТСБУ від 27.01.2014 року власником транспортного засобу Acura RL д.н.з. [NUMBER] є [PERSON] . [PERSON] 27.01.2014 року звернувся до ПрАТ СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування. Відповідно до листа ПрАТ СК «ВУСО» №5275 від 12.11.2014р. [PERSON] відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що [PERSON] не надано документів, що стверджують вину водія [PERSON] . Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 22.03.2023 року за клопотанням представника відповідача ПрАТ СК «ВУСО» у справі призначено судову автотехнічну експертизу. Експертиза не була проведена. Представник відповідача ПрАТ СК «ВУСО» в запереченнях на проведення експертизи зазначив, що проведення судової автотехнічної експертизи не підтримує, вважає проведення експертизи недоцільним. У зв`язку з наведеним, суд вирішує справу на підставі наданих сторонами доказів. При вирішенні спору суд керується ЦК України чинним на момент виникнення правовідносин у цій справі. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно зі ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Відповідно до ст.988 ЦК України, страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату в строк, встановлений договором. На момент виникнення правовідносин у справі діяла редакція Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 5090-VI від 04.02.2013 року, що підлягає застосуванню у цій справі. Згідно зі ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку, страховик відповідно до ліміту відшкодовує шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Частиною 6 ст. 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 04.10.2017 року, скасовуючи заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 03 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 12 травня 2016 року та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції зазначив таке. Розглядаючи даний спір, Франківський районний суд м. Львова на порушення вимог ст. 212 ЦПК України належним чином не перевірив належність та допустимість усіх наданих сторонами доказів та не надав їм правової оцінки. Крім того, Франківський районний суд м. Львова залишивши поза увагою норму ст. 1188 ЦК України, а апеляційний суд, застосовуючи цю норму, не надали правової оцінки причинному зв`язку виникнення даної ДТП, а саме тому, що водій [PERSON] перед виїздом з прилеглої території та початком виконання маневру повороту ліворуч не переконався у безпеці цього маневру та не надав дорогу транспортному засобу під керуванням [PERSON] , що встановлено постановою від 14 травня 2014 року у справі № 462/952/14-ц, якою провадження відносно [PERSON] закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Вирішуючи спір, суд першої інстанції не виконав вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи та не перевірив їх, зокрема, не встановив обставини ДТП, наявність вини у діях кожного із учасників ДТП у її вчиненні та заподіянні шкоди, не встановив ступінь їх вини, хто і в якому розмірі повинен нести відповідальність за завдану шкоду, не надав належної оцінки цим обставинам та зробив передчасний висновок про часткове задоволення позову. Апеляційний суд цих недоліків не усунув, на порушення ст. 303 ЦПК України не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, а пославшись на відсутність доказів вини, зокрема, [PERSON] , не надав відповідної оцінки обставинам, встановленим у постанові від 14 травня 2014 року, зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позову, ухваливши рішення з порушенням норм процесуального права. Крім того, апеляційний суд необґрунтовано відмовив у витребуванні матеріалів адміністративної справи, а також у задоволенні клопотання представника страхової компанії про призначення автотехнічної експертизи, враховуючи, що для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу (ст. 143 ЦПК України). Отже, оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального не права, які підлягають застосуванню, порушили норми процесуального права та не сприяли всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, у зв`язку із чим неможливо встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення судів першої й апеляційної інстанцій скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України. Відповідно до п. 8 постанови пленуму ВССУ судам роз`яснено, що особи, які завдали шкоди, тобто завдали неподільної спільно шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (ст. ст. 543, 1190 ЦК України). У такому самому порядку відповідають особи, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам. Спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами ст. 1188 ЦК, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування. З метою повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи судом 20.02.2018 року витребувано матеріали адміністративної справи №462/952/14-п про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. У постанові від 14 травня 2014 року Апеляційний судом Львівської області встановлено, що причинновим зв`язком з настанням ДТП є те, що водій автомобіля «Acura RL» [PERSON] перед виїздом з прилеглої території та початком виконання маневру повороту ліворуч, не переконався у безпеці цього маневру та не надав дорогу транспортному засобу під керуванням [PERSON] , а тому дана дорожньо-транспортна пригода не пов`язана з діями водія [PERSON] і його виїзд на трамвайну колію зустрічного руху не є причиною виникнення даної ДТП та її наслідків, в діях [PERSON] відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Дослідивши матеріали справи, докази, надані сторонами, в їх сукупності, а саме висновок експертного автотехнічного дослідження №779 від 04.03.2014 року, постанову Апеляційного суду Львівської області від 14.05.2014 року у справі № 462/952/14-п, висновок експертного автотоварознавчого дослідження №4619 від 10 квітня 2014 року щодо заподіяної шкоди, суд доходить висновку, що саме дії [PERSON] , який порушив п.п.1.5; 1.10, 2.3, 10.1; 10.2 Правил дорожнього руху знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку щодо заподіяння шкоди позивачу внаслідок пошкодження його транспортного засобу Аudi Q5 д.н.з. [NUMBER] , оскільки відповідач [PERSON] порушив п.п.1.5; 1.10, 2.3, 10.1; 10.2 Правил дорожнього руху, а саме: перед виїздом з прилеглої території та початком виконання маневру повороту ліворуч не переконався у безпеці цього маневру та не надав дорогу транспортному засобу під керуванням [PERSON] , що призвело до ДТП та пошкодження автомобіля позивача. Щодо дій позивача, суд бере до уваги постанову Апеляційного суду Львівської області від 14.05.2014 року у справі № 462/952/14-п, відповідно до якої дана дорожньо-транспортна пригода не пов`язана з діями водія [PERSON] і його виїзд на трамвайну колію зустрічного руху не є причиною виникнення даної ДТП та її наслідків, в діях [PERSON] відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Щодо аргументів відповідача ПрАТ СК «ВУСО», що в матеріалах справи немає визнаної судом винної особи, щодо відповідача [PERSON] не складався протокол та він не визнавався винуватим у вчиненні ДТП за ст. 124 КУпАП, поданих на заперечення позовних вимог, а тому позов не підлягає задоволенню, суд відхиляє їх, оскільки саме дії водія [PERSON] , який порушив вимоги п.п.1.5; 1.10, 2.3, 10.1; 10.2 Правил дорожнього руху, є причиною настання ДТП у якому було пошкоджено транспортний засіб [PERSON] , що призвело до заподіяння позивачу матеріальної шкоди, що підтверджується доказами у справі: висновком експертного автотехнічного дослідження №779 від 04.03.2014 року, висновком експертного автотоварознавчого дослідження №4619 від 10 квітня 2014 року. А також відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України суд враховує постанову Апеляційного суду Львівської області від 14.05.2014 року у справі № 462/952/14-п. Судом було роз`яснено сторонам право надати будь-які інші докази на підтвердження своїх вимоч чи заперечень. Однак, ні позивачем, ні відповідачем інших доказів не надано. Зокрема, судом задоволено клопотання представника відповідача ПрАТ СК «ВУСО» про призначення автотехнічної експертизи та ухвалою суду від 22.03.2023 року у справі призначено автотехнічну експертизу. Серед поставлених питань експерту є й питання: Чи були з технічної точки зору дії водія автомобіля Аcura RL д.н.з. [NUMBER] у причинному зв`язку з виникненням ДТП? Чи були з технічної точки зору дії водія автомобіля Аudi Q5 д.н.з. [NUMBER] у причинному зв`язку з виникненням ДТП? Експертиза не була проведена із-за незадоволення клопотання експерта щодо надання сторонами додаткових даних та неоплати її з боку відповідача. Представник відповідача ПрАТ СК «ВУСО» у своїх запереченнях щодо проведення експертизи зазначив, що проведення судової автотехнічної експертизи не підтримує та вважає недоцільним. Зазначені дії представника відповідача суд розцінює як відмову від провеження експертизи. Що стосується аргументів представника відповідача ПрАТ СК «ВУСО», що висновок експертного автотехнічного дослідження №779 від 04.03.2014 року, висновок експертного автотоварознавчого дослідження №4619 від 10 квітня 2014 року є неналежними доказами, оскільки експерти не попереджені про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, суд їх відхиляє, оскільки особи, які проводили ці експертні дослідження є атестованими судовими експертами, обізнаними про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок за статтями 384, 385 КК України, самі висновки є в достатній мірі інформативними щодо предмета доказування, а отже є допустимими письмовими доказами у справі. Відтак суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ПрАТ СК «ВУСО» страхового відшкодування на користь позивача в сумі 43811,57 грн підлягають задоволенню. Відповідно до п. 36.5 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика, особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Позивачем заявлено вимогу про стягення з відповідача ПрАТ СК «ВУСО» пені за прострочення виплати страхового відшкодування за період з 04.09.2014 року по 03.12.2021 року в сумі 95286,56 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Враховуючи обставини справи, а також те. що пред`явлений позивачем розмір пені у сумі 95286,56 грн значно перевищує розмір збитків, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню до 19181,00 грн. А тому позов в частині стягнення з відповідача ПрАТ СК «ВУСО» пені за прострочення виплати страхового відшкодування підлягає частковому задоволенню в сумі 19181,00 грн, яку суд вважає справедливою та обґрунтованою. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.10.2019 у справі № 452/3519/15 (провадження № 61-14973св18) зазначено, що правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.09.2019 у справі № 757/26834/15-ц (провадження № 61-23871св18) зазначено, що оскільки за своєю правовою природою зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування є грошовим, до спірних правовідносин слід застосовувати положення ст. 625 ЦК України щодо стягнення зі страхової компанії трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційних втрат. За змістом аналізованої норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Зважаючи на особливу юридичну природу правовідносин сторін у вигляді відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором страхування, нарахування пені за несвоєчасне виконання договору страхування узгоджується з положеннями статті 992 ЦК України, відповідно до яких у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2020 у справі № 758/16044/16-ц (провадження № 61-913св17) вказано, що при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України). Крім того, у п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.10.2019 у справі № 200/4309/14-ц (провадження № 61-23763св18) зазначено, що інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання». Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Оскільки судом встановлено безпідставність невиплати страхового відшкодування ПрАТ СК «ВУСО», з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягає стягненню три відсотки річних за період з 04.09.2014 року по 01.10.2021 року та втрат внаслідок інфляції за період з 04.09.2014 року по 01.10.2021 від простроченої суми грошового зобов`язання, а тому суд доходить до висновку про стягнення з ПрАТ СК «ВУСО» на користь [PERSON] 3% річних за період з 04.09.2014 року по 03.11.2021 року в сумі 9427,29 грн та втрат внаслідок інфляції за період з 04.09.2014 року по 01.10.2021 року в сумі 69196,51 грн, згідно з розрахунком, наданим позивачем та перевірним судом. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про страхування» франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Відповідно до полісу страхування цивільної відповідальності №АС/1086396 ПрАТ СК «ВУСО» франшиза складає 0 грн., а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] 1000 грн. франшизи необхідно відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача ПрАТ СК «ВУСО» на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору в сумі 2569,71 грн.

Outcome: approved