Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до відповідача в якому просить суд: - розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області згідно свідоцтва про шлюб від 09.01.1968, серії [NUMBER] , актовий запис № 29; - судові витрати у вигляді судового збору стягнути з відповідача. В обґрунтування позову зазначає, що 09 січня 1968 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області згідно свідоцтва про шлюб від 09.01.1968, серії [NUMBER] , актовий запис № 29. Від шлюбу подружжя спільних неповнолітніх дітей не має. Позивач зазначає, що шлюбні відносини припинено, шлюб є формальним, сторони мають різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, проживають окремо. На думку позивача, примирення і збереження шлюбу неможливе. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 05.11.2025 відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалу від 05.11.2025 [PERSON] отримала 15.11.2025, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 січня 1968 року між [PERSON] та [PERSON] Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно 11 січня 2024 року Бучанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), серія [NUMBER] , актовий запис № 29. Після державної реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать, що шлюбні відносини між ними фактично припинені, шлюб між ними є формальним, сторони мають різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, а подальше їх спільне проживання у шлюбі та його збереження стало дійсно неможливим і суперечить їхнім інтересам. Таким чином, сторони створили умови за яких їх шлюб фактично припинився. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. В контексті ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітньої дитини, дитини-інваліда, інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що має суттєве значення. Враховуючи наведене, з`ясувавши причини розірвання шлюбу, фактичні взаємини подружжя, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що подальше сімейне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим, оскільки це суперечить інтересам сторін. Таким чином, встановивши, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, примирення подружжя, подальше спільне життя та збереження шлюбу між ними неможливе і суперечить інтересам подружжя, суд дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, шлюб між сторонами існує формально і може бути розірваним. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Питання судового збору, суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved