Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України в якому прохає стягнути з Державного бюджету держави України з рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду в безспірному порядку на моральну шкоду в сумі 450000 грн., заподіяну незаконним притягненням до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.310 КК України та стягнути з відповідача витрати на оплату правничої допомоги адвоката в сумі 3000 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 06.10.2020 [PERSON] вручено підозру за ч.2 ст.310, ч.2 ст.309 КК України. Вироком Конотопського міськрайонного суду від 18.09.2023 року [PERSON] на підставі п.2 ч.1 ст. 373 КПК України визнана невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28 ч.2 ст. 310 КК України та виправдана у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою. [PERSON] визнано винною за ч.2 ст. 309 КК України, та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 34 000 грн. Ухвалою Сумського апеляційного суду від 21.05.2025 року зазначений вирок суду залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 11.08.2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у цій справі. Таким чином, [PERSON] перебувала під слідством та судом з 06.10.2020 року по 21.05.2025 року - 55 місяців 15 днів. Під час досудового розслідування та розгляду справи був проведений обшук, допитані в якості свідків знайомі позивача. Остання тривалий час змушена була з`являтися в судові засідання та переносити стреси і хвилювання, доказуючи свою невинуватість. Зазначає, що з 01.01.2025 року розмір мінімальної заробітної плати становить 8000 грн, тому, звідси мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди становить: 55 місяців х 8000 = 440000 грн.; 15 днів х 258 грн. (розмір компенсації моральної шкоди за 1 день перебування під слідством та судом 8000 : 30) = 3870 грн. Всього мінімальна сума відшкодування моральної шкоди становить 443870 грн. Внаслідок тривалого розгляду кримінального провадження позивач перебувала у нервовому напруженні та перенесла стрес. Незаконними діями працівників поліції заподіяна моральна шкода, що виразилася у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими людьми. Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, і виходячи із мінімального розміру моральної шкоди, встановленого законом, засад розумності, виваженості та справедливості розмір моральної шкоди визначає в 450000 грн. В обґрунтування заявлених вимог посилається на рішення ЄСПЛ у справі «Шульгін проти України». У відзиві на позов Державна казначейська служби України просить суд відмовити у задоволенні позову. Свої заперечення мотивує тим, що право на відшкодування шкоди виникає в особи лише у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності при повній реабілітації. Крім того, відповідно до Положення, Казначейство є юридичною особою, виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 ЦК України. Станом на момент відкриття провадження у справі ні Державна казначейська служба України як самостійний суб`єкт правовідносин, ні її працівники не вчиняли по відношенню до позивача жодних протиправних дій, що могли б порушити його законні права та інтереси, а також призвести до звернення до суду за їх захистом у судовому порядку. Правовідносини, які стали предметом даного позову, виникли між позивачем, з однієї сторони, та правоохоронними органами - з іншої. У п. 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Тому відповідач просить врахувати, що позивач помилково визначила відповідачем Казначейство, яке відповідно до законодавства є органом, яке здійснює списання коштів з державного бюджету за рішенням суду. Вважає, що Казначейство є неналежним відповідачем, що в свою чергу є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог (а.с. 28-30). Третя особа Сумська обласна прокуратура у письмових поясненнях заперечує проти позову. Зазначає, що 20.08.2020 Конотопською місцевою прокуратурою внесено відомості до ЄРДР за № 42020201170000176 за фактом незаконного вирощування конопель на земельній ділянці, розташованій за адресою [ADDRESS] , що на праві власності належить [PERSON] , за ознаками складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 310 КК України. Проведення досудового розслідування 20.08.2020 доручено СВ Конотопського ВП ГУНП в Сумській області. Під час досудового розслідування 25.08.2020, на підставі ухвали слідчого судді Конотопського міськрайонного суду від 25.08.2020 проведено обшук на земельній ділянці з кадастровим номером 5910400000:06:109:0063, площею 0,1 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та на праві приватної власності належить [PERSON] , в ході якого працівниками поліції Конотопського ВП ГУНП в Сумській області виявлено та вилучено рослини конопель в кількості 56 штук з кореневою системою, центральними та бічними стеблами, які мають самостійний корінь та згідно висновків експертів №19/119/7-2/18 83е та №19/119/7-2/1884е від 16.09.2020 є рослинами роду Коноплі (Cannabis), що містять у своєму складі психоактивну речовину тетрагідроканнабінол, та у залізному контейнері, встановленому на вказаній земельній ділянці, у поліетиленовому пакеті, пластиковій каністрі ситі та у мішку наркотичний засіб - канабіс, у великих розмірах, масою 1520,57 г. Зауважує, що [PERSON] в порядку ст. 208 КПК України не затримувалася, в ході досудового розслідування запобіжний захід не обирався, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися, особисті речі не вилучалися. На підставі зібраних у ході досудового розслідування доказів 19.11.2020 [PERSON] було повідомлено про підозру у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 310, ч.2 ст. 309 КК України. За результатами судового розгляду вироком Конотопського міськрайонного суду від 18.09.2023 [PERSON] була засуджена за ч. 2 ст. 309 КК України до штрафу в розмірі 2000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України [PERSON] визнана невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2, ст. 28, ч. 2 ст. 310 КК України та виправдана у зв`язку з недоведеністю її вини. Згідно ухвали Сумського апеляційного суду від 21.05.2025 вирок суду від 18.09.2023 залишено без змін, апеляція обвинуваченої [PERSON] та захисника без задоволення. З питань відшкодування моральної шкоди, завданої органом досудового слідства внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності наголошує, що право на відшкодування шкоди виникає у особи у випадку повної реабілітації. Верховний Суд у постанові від 28.07.2022 у справі №229/870/20 зазначив, що саме по собі виправдання особи судом за обвинуваченням по одному з двох злочинів, що становлять сукупність, не свідчить про наявність підстав для відшкодування їй державою моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури. Твердження позивача про заподіяння їй моральної шкоди не доведено позивачем належними та допустимими доказами. На спростування доводів позивача, щодо завданих їй моральних страждань, зазначає, що обшук було проведено з дотриманням норм кримінального процесуального законодавства, на підставі ухвали слідчого судді від 25.08.2020, під час якого вилучено предмети, зберігання яких заборонено законом. Про підозру [PERSON] було повідомлено 19.11.2020 (а не 06.10.2020, як зазначає позивач) у вчиненні декількох правопорушень одночасно за ч. 2 ст. 310, ч. 2 ст. 309 КК України. Тобто, кримінальне переслідування щодо позивачки розпочалось і тривало одночасно за декількома правопорушеннями, вчиненими у сукупності, внаслідок яких у неї виник обов`язок з`являтись до слідчого та суду. Виправдання [PERSON] за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 310 КК України не свідчить про незаконність притягнення її до кримінальної відповідальності та не тягне за собою права на відшкодування моральної шкоди. Також зазначає, що не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обсягу та змісту наданих послуг, реальності, необхідності та розумності витрат на правову допомогу у зазначеній справі (а.с . 31- 33). Третя особа ГУНП в Сумській області в письмових поясненнях проти позову заперечує, мотивуючи тим, що ухвала Сумського апеляційного суду від 21.05.2025 року у справі № 577/125/21, якою вирок суду від 18.09.2023 залишено без змін, містить послідовне спростування доводів апеляційних скарг. Зокрема, довід [PERSON] про її непричетність до інкримінованого правопорушення суд визнав необґрунтованим, зазначивши, що вона перебувала на земельній ділянці під час обшуку, чинила перешкоди його проведенню та намагалася проникнути до контейнера, де було виявлено канабіс. Ці обставини, на думку суду, свідчили про її обізнаність щодо наявності наркотичних засобів та підтверджували участь у їх незаконному зберіганні. Суд апеляційної інстанції також відхилив аргументи щодо недопустимості доказів, отриманих у результаті обшуку, враховуючи, що обшук здійснено слідчим на підставі ухвали слідчого судді, у присутності понятих, адвоката та інших учасників; протокол обшуку складено належним чином, не містив зауважень, а участь оперативних працівників не порушує вимог КПК України. Вказана слідча дія здійснена на підставі ухвали слідчого судді від 25 серпня 2020 року та проведена у межах наданих повноважень, із дотриманням процесуального порядку, передбаченого ст. 234 КПК України. Суд також відхилив довід про суперечність між визнанням винними за ч. 2 ст. 309 КК України та одночасним виправданням за ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 310 КК України, вказавши, що докази підтверджують лише обставини, необхідні для кваліфікації за ч. 2 ст. 309 КК України, тоді як суб' єктивна сторона злочину за ст. 310 КК не була доведена. Щодо доводів про відсутність попередньої змови між засудженими, суд зазначив, що [PERSON] та інша засуджена спільно користувалися земельною ділянкою, доглядали за рослинами конопель, а також зберігали виготовлену речовину у контейнерах. Такі дії, апеляційний суд розцінив як ознаки узгодженості, які свідчили про наявність спільного умислу, що відповідає кваліфікації за ч. 2 ст. 309 КК України. Аргументи про суперечливість доказів і відсутність пояснень щодо їх оцінки судом першої інстанції також були відхилені. Довід про причетність до злочину іншої особи суд визнав таким, що не має значення для розгляду, оскільки провадження здійснювалося виключно щодо [PERSON] та її матері у межах пред`явленого їм обвинувачення. Таким чином, згідно висновків судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, жоден із судів не встановив факту незаконності в діях органів досудового розслідування, прокуратури чи суду під час притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, що виключає відшкодування моральної шкоди, на що посилається позивач (а.с. 38 46). ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. 08.12.2025 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання о 09:00 год 15.01.2026 (а.с. 23). 09.01.2026 постановлено ухвалу якою задоволено клопотання представника позивача Ковалюх В.М. та представника третьої особи ГУНП в Сумській області про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с. 51- 52). 14.01.2026 постановлено ухвалу якою задоволено клопотання представника відповідача Державної казначейської служби України про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с. 56). 15.01.2026 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 09:00 год 11 лютого 2026 року (а.с. 63). Представник позивача Ковалюх В.М. позов підтримує і просить його задовольнити, з підстав, викладених у позові. У судовому засіданні представник відповідача Кравченко Н.М. прохає суд відмовити в задоволенні позову, з підстав викладених у відзиві на позов. Представник третьої особи ГУНП в Сумській області Грищенко В.Л. проти позову заперечує з підстав, викладених у письмових поясненнях. Представник третьої особи Сумської обласної прокуратури Круш Я.О. у задоволенні позову просить відмовити з підстав, викладених у письмових поясненнях. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносини. 19 листопада 2020 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за № № 42020201170000176 від 20 серпня 2020 року, [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, а саме: - за ч.2 ст. 310 КК України, тобто у незаконному посіві та незаконному вирощуванні конопель, особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст.309 КК України в кількості п`ятдесят і більше рослин; - за ч.2 ст. 309 КК України, тобто у незаконному придбанні, виготовленні та зберіганні наркотичних засобів, без мети збуту, якщо предметом таких дій були наркотичні засоби у великих розмірах (а.с. 34 б). Вироком Конотопського міськрайонного суду від 18.09.2023 [PERSON] на підставі п.2 ч.1 ст. 373 КПК України визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28 ч.2 ст. 310 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою. Одночасно [PERSON] визнано винною за ч.2 ст. 309 КК України, та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 2000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн (а.с. 5-9, 64-71). Ухвалою Сумського апеляційного суду від 21.05.2025 року зазначений вирок суду Конотопського міськрайонного суду від 18.09.2023 залишено без змін (а.с. 10 13). Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 11.08.2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої [PERSON] та захисника Ковалюх В.М. на ухвалу Сумського апеляційного суду від 21.05.2025 (а.с. 14-17). ІV. Норми права. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України). Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною другою статті 16 ЦК України, до яких, зокрема, належить відшкодування моральної шкоди (пункт 9 вказаної частини). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.1, 2, 3 ст. 23 ЦК України). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини (частина перша статті 1167 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18). Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (ч.1 ст. 1176 ЦК України). Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.2 ст. 1176 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» відповідно до цього Закон у підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення (частина перша статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду»). У пунктах 1, 2, 4, 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури та суду» передбачено в тому числі, що громадянинові відшкодовується (повертається): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно, конфісковане або звернене в доход держави судом, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. За статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до частини другої статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункти 6.56, 6.58), від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц). Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 916/585/18 (916/1051/20), від 22 вересня 2021 року у справі № 904/2258/20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) вказано, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. V. Оцінка Суду. Суд вислухавши сторони, представників третіх осіб, оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, давши їм оцінку в цілому так і кожному окремо дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. З приводу визначення відповідачів суд, керується наступним. У пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Казначейства чи її його територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Казначейство чи її територіальний орган. Водночас суд враховує правову позицію, висловлену у постанові Верховного суду від 14.12.2022 у справі № 366/2026/18 (провадження провадження № 61-2622св21). У зазначеній справі № 366/2026/18, позивачка фактично просила відшкодувати їй шкоду, яка завдана державою, зазначивши орган, який діє від імені держави - ДКС України, а третіми особами було зазначено прокуратуру Київської області та ГУНП в Київській області. Верховний Суд у постанові від 14.12.2022 у справі № 366/2026/18 (провадження провадження № 61-2622св21) виснував, що коли орган влади несе відповідальність за завдану шкоду, позитивний обов`язок держави сприяти встановленню правильного відповідача набуває ще більшого значення (див. рішення у справі «Плеханов проти Польщі» (Plechanow v. Poland), заява № 22279/04, пункт 109, від 07 липня 2009 року) та скасував постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року якою рішення суду Іванківського районного суду Київської області від 18 червня 2020 року було скасовано через пред`явлення позову до неналежного відповідача - Державної казначейської служби України; рішення Іванківського районного суду Київської області від 18 червня 2020 року змінив, виклавши другий абзац його резолютивної частини у такій редакції: «Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь [PERSON] 141 882 грн на відшкодування моральної шкоди». У зазначеній справі [PERSON] пред`явила позов до Державної казначейської служби України, а третіми особами визначила Сумську обласну прокуратуру та ГУНП в Сумській області. Відповідно до ч.1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч.7 ст. 1176 ЦК України). Вироком Конотопського міськрайонного суду від 18.09.2023, який набрав законної сили 21.05.2025, [PERSON] була засуджена за ч.2 ст.309 КК України до 34000 грн штрафу; на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України [PERSON] визнана невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2, ст. 28, ч. 2 ст. 310 КК України та виправдана у зв`язку з недоведеністю її вини. Суд встановив, що [PERSON] в порядку ст. 208 КПК України не затримувалася, в ході досудового розслідування запобіжний захід не обирався, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися, особисті речі не вилучалися. Кримінальне переслідування щодо позивачки розпочалось і тривало одночасно за декількома правопорушеннями, вчиненими у сукупності, про що свідчить, те що 19.11.2020 [PERSON] було одночасно повідомлено про підозру у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 310, ч.2 ст. 309 КК України, тобто за сукупністю кримінальних правопорушень. Відтак у [PERSON] виник обов`язок з`являтись до слідчого та суду. За встановлених обставин, саме по собі виправдання [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2, ст. 28, ч. 2 ст. 310 КК України не свідчить про наявність підстав для відшкодування їй державою моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. Тобто обставини цієї справи кардинально відрізняються від справи «Шульгін проти України», в якій рішенням від 08 грудня 2011 року (набуло статусу остаточного 08 березня 2012 року) ЄСПЛ констатував порушення державою пункту 5 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У вказаній справі ЄСПЛ встановив, що особу було засуджено в Україні за вчинення ряду злочинів (крадіжка, шахрайство, вимагання, завдання шкоди чужому майну) до 7 років позбавлення волі та повністю відбув призначене покарання. Після цього суд касаційної інстанції переглянув справу за виключними обставинами, скасував попередні судові рішення в частині засудження за вимагання та припинив провадження в цій частині через відсутність доказів його провини, а загальне покарання було зменшено із 7 до 5 років позбавлення волі. Очевидно, що рішення ЄСПЛ в справі «Шульгін проти України» не є релевантним до справи за позовом [PERSON] . Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Outcome: dismissed