Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

17 грудня 2025 року на адресу Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю «Київська обласна енергопостачальна компанія» до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію. Зі змісту заявлених позовних вимог слідує, що позивач виконує функції постачальника універсальних послуг постачальника електричної енергії побутовим та малим не побутовим споживачам на території Київської області. Відповідачка є споживачем зазначених послуг за адресою її проживання (реєстрації) [ADDRESS] . За зазначеною адресою для відповідачки, як споживача, був відкритим особовий рахунок № [NUMBER] . Між відповідачкою та позивачем, як постачальником послуг, не було укладено договору на постачання електричної енергії. Хоча, за зазначеною адресою було здійсненим постачання електричної енергії, а відповідачка частково оплачувала надані послуги. Зазначена вище, на думку позивача, свідчить про вчинення відповідачкою дій щодо приєднання до публічного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. Позивач стверджує, що за період часу з січня 2019 року до квітня 2024 року у відповідачки виникла заборгованість за спожиту електроенергію у сумі 19 141,80 гривень. Відповідачка зазначену заборгованість в добровільному порядку не сплачує, отже існують підстави для примусового стягнення заборгованості. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 січня 2026 року було відкритим спрощене позовне провадження з викликом учасників судового провадження. В судове засідання, призначене на 29 січня 2026 року, учасники справи не з`явились, були повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання без його участі, позовні вимоги підтримали, проти винесення заочного рішення не заперечували. В судове засідання відповідачка, будучи належним чином повідомленою про час і дату проведення судового засідання, не з`явився, конверт з ухвалою про відкриття провадження, із судовою повісткою повернувся без вручення із зазначенням працівником поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою», про причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву не подала, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Як передбачено п. 2 ч . 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (ч. 4 ст. 130 ЦПК України). Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 10.05.2023 року у справі № 755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Також згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» №12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. З огляду на наведене, відповідачка вважається повідомленою належним чином про час і дату проведення судового засідання, її неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. За згодою представника позивача суд ухвалює рішення за правилами заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення. У відповідності до приписів статті 244 ЦПК України, ухвалення та проголошення судового рішення було відкладеним до 06 лютого 2026 року до 09 години 30 хвилин. Ознайомившись зі змістом позову та дослідивши долучені до матеріалів справи докази, суд вважає встановленими наступні обставини справи. Так, судом встановлено, що позивач, виконуючи функції постачальника універсальних послуг, надавав послуги з постачання електричної енергії за адресою проживання відповідачки [ADDRESS] . Між сторонами спору не було укладено договору про споживання електричної енергії споживачу. Разом із тим, за адресою проживання відповідачки фактично надавались послуги постачання електричної енергії. Обсяг розподіленої електроенергії за період часу з січня 2019 року по квітень 2024 року становить 23 234 кВт*год. Зазначена обставина підтверджується листом ПрАТ «ДТЕК Київській регіональні електромережі» (а. с. 58-61). Обставини щодо отримання послуг з постачання електричної енергії за адресою реєстрації відповідачки підтверджуються копією її заяви на встановлену законодавством пільгу на оплату за електричну енергію від 28 січня 2019 року (а. с. 20). Позивачем надана розшифровка рахунків для споживача [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а. с. 9-11). В зазначеному документі відображено інформація про показники споживання, нараховані до сплати та фактично сплачені суми. Зі змісту цього документу слідує, що відповідачка частково оплачувала надані послуги. Станом на дату подання позовної заяви заборгованість за спожиті послуги становить 19 141,80 гривень. До матеріалів справи долучені рахунки на оплату електричної енергії (а. с. 25-58). Відповідачка не заперечує обставин щодо надання послуг з постачання електричної енергії, обсяг спожитої електроенергії та не спростовує правильність визначення розміру заборгованості. Відповідачкою не надано доказів того, що нею була сплаченою заборгованість за спожиту електроенергію в розмірі більшому, ніж визнається позивачем. Відповідачкою не надано доказів того, що вона у передбаченому законом порядку відмовилась від отримання послуг з постачання електричної енергії. Встановивши зазначені обставини справи, суд вважає, що правовідносини сторін спору урегульовані наступними правовими нормами. Так, згідно приписів частини 1 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що цивільного законодавства, а також із дій осіб, що непередбачені цими актами,але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно приписів пункту 1 частини 2 цієї статті, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків,зокрема,є договори та інші правочини. Згідно приписів частини 1, 2 статті 204 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно приписів частини 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно приписів частини 1 статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно приписів частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно приписів частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно приписів частини 1 статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно приписів частини 1статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно приписів частини 1 статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та управління побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Згідно пункту 2 частини 1 статті 5 цього закону, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами. Згідно пунктів 1, 5 частини 2 статті 7 цього закону, індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно частини 1 статті 9 цього закону, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Згідно частини 3 статті 9 з цього закону, дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно приписів пункту 3 частини 1 статті 57 Закону України «Про ринок електричної енергії», електропостачальники мають право на своєчасне та в повному обсязі отримання коштів за продану електричну енергію та послуги з постачання електричної енергії відповідно до укладених договорів. Згідно приписів пункту 1 частини 3 статті 58 цього закону, споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів. З урахуванням встановлених обставин та наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що відповідачка повинна сплачувати за спожиту електричну енергію. При цьому,відповідачка, як споживач, в силу приписів пункту 1 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зобов`язана укласти договір про постачання електричної енергії, а не укладення такого договору не звільняє її від оплати фактично наданих та спожитих нею послуг. Суд констатує, що фактичне споживання електричної енергії в силу приписів статті 11 ЦК України породжує для відповідачки, як споживача, обов`язок оплати обсягів спожитої електричної енергії. В цьому випадку суд враховує релевантну правову позицію, висловлену в Постанові ВС від 25 березня 2024 року по справі № 462/1232/23, згідно якої факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 та постановах Верховного Суду: від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, від 04 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21, від 07 листопада 2023 року у справі № 643/17352/20, від 22 грудня 2023 року у справі № 607/2611/22. Перевіривши розрахунок заборгованості за спожиту електричну енергію, суд погоджується з його правильністю та обґрунтованим характером. Суд враховує, що для визначення обсягу спожитої електричної енергії використані відомості, надані оператором системи розподілу ПрАТ «ДТЕК КИЇВСЬКІ РЕГІОНАЛЬНІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ». Відповідачкою не надано доказів для спростування правильності визначення обсягів розподіленої (спожитої) електричної енергії та її вартості, також не надано доказів повного чи часткового погашення заборгованості за спожиту електроенергію. Враховуючи викладене, у відповідачки існує обов`язок погашення заборгованості за спожиту електроенергію перед позивачем, а стягнення цієї заборгованості відповідатиме передбаченому пунктом 5 частини 2 статті 16 ЦК України способу захисту права - примусовому виконанню обов`язку в натурі. Далі, згідно приписів статті 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд зауважує, що принцип змагальності не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою кожну обставину, про яку стверджує сторона. Відповідну обставину треба доказувати так, щоби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування певного факту з урахуванням досліджених доказів видається вірогіднішим, аніж протилежний. Відповідні правові висновки висловлені в Постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (пункт 81), від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19 (пункт 9.58), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 102), постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункти 41, 43). Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в повній мірі доведені обставини, якими обґрунтовані заявлені позовні вимоги, зокрема, обставини щодо існування заборгованості за спожиту електричну енергію та обсягу спожитої електричної енергії за адресою проживання відповідачки. Відповідачка зазначених обставин не спростувала та не надала доказів, які б обґрунтовано спростовували обставини надання послуг позивачем та виникнення заборгованості у зв`язку із несплатою наданих послуг. Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Далі, суд,

Outcome: approved