Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 12 336,60 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 12.01.2021 між АТ «Банк Форвард» та [PERSON] було укладено кредитний договір №200319382 відповідно до якого останній надано кредит в сумі 11 505 грн. Підписуючи договір відповідачка підтвердила, що вона ознайомлена з усіма його умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. 25.07.2024р. між АТ «Банк Форвард» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір про відступлення прав вимоги №GL1N426202/1, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» отримав від АТ «Банк Форвард» належні йому права вимоги до боржників вказаних у реєстрі боржників, включно і до [PERSON] .. Згідно витягу з реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, позивачу передано право вимоги за договором №200319382 за яким загальний залишок заборгованості складає 12 3369,60 грн., з яких 3933,22 грн. - залишок по тілу кредиту; 8 402,90 грн. - залишок по комісіям. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідачка порушила зобов`язання за договором щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати процентів. У зв`язку з тривалим невиконанням відповідачем умов правочину та наявністю заборгованості, позивач просить стягнути її в судовому порядку у розмірі, що вказаний вище, а також відшкодувати понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. Ухвалою судді від 04.07.2025 постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін, роз`яснено відповідачу право на подання відзиву, а також заперечення на розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Представником відповідача до суду подано відзив на позовну заяву у якому останній просив суд у задоволенні позову відмовити повністю. Відзив мотивований тим, що в матеріалах справи відсутні належні докази отримання відповідачем кредитних коштів, а також відсутній розрахунок заборгованості, який дозволив би перевірити правильність нарахування відсотків чи зробити висновок, що заборгованість виникла саме в наслідок порушення відповідачем умов кредитного договору. Також відповідачем заперечується належність доказів, що свідчать про перехід прав вимоги від АТ «Банк Форвард» до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», адже витяг з реєстру боржників підписано тільки представником позивача, тому не є належним доказом. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення комісій, які не передбачені умовами договору. У кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. За таких обставин вимога про щомісячну плату за обслуговування кредиту є нікчемною відповідно до ЗУ «Про споживче кредитування». Щодо заявлених позивачем витрат на правову допомогу в розмірі 7000 грн., представник відповідача вказував на не співмірності такої вимоги зі складністю справи, ціною позову, наданим адвокатом обсягом послуг. Також представником відповідача надано до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу до 3000 грн., яке мотивовано тим, що справа відноситься до справ незначної категорії, не містить великої кількості документів та не потребує вивчення великої кількості законів чи судової практики, а тому заявлена вимога про стягнення 7000 грн. витрат на професійну правничу допомогу є непропорційною, та підлягає зменшенню до 3000 грн., що на думку представника відповідача є пропорційним предмета спору. Відповідь на відзив представником позивача до суду не подана, в судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву у якій розгляд справи просив проводити за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, однак представником відповідача надано до суду клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. Відтак суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності сторін на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Матеріалами справи підтверджується, що 12.01.2021 між АТ «Банк Форвард» та [PERSON] було укладено кредитний договір №200319382, який за своєю формою є змішаним та укладений шляхом подання [PERSON] до АТ «Банк Форвард» підписану нею Оферту (пропозицію) на укладення договору, що включає в себе Кредитний договір (продукт КОКО-КЕШ), Договір про картку та Договір банківського обслуговування. Відповідно до пункту 4.1 Оферти, сторони погодили, що акцептом (прийняттям) пропозиції Клієнта є дії Банку з зарахування кредитних коштів на рахунок та їх подальшого переказу за дорученням Клієнта. Згідно зі статтями 641, 642 ЦК України договір вважається укладеним з моменту вчинення Банком зазначених конклюдентних дій, що підтверджується випискою по рахунку. Відповідно до змісту Блоку 2 Оферти (пункти 1.1, 1.2), Клієнт запропонував АТ «БАНК ФОРВАРД» укласти Кредитний договір, в рамках якого Банк відкриває рахунок для надання та обліку кредитних коштів та надає Клієнту кредит у сумі, зазначеній у Розділі «Кредитний договір» Інформаційного блоку, шляхом її зарахування на Рахунок та подальшого безготівкового переказу. Тип кредиту кредит (нецільовий, на споживчі потреби). Згідно з Розділом 3 «Основні умови кредиту» (за продуктом КОКО-КЕШ) Додатка до договору № 200319382 від 12.01.2021, сума кредиту складає 11 505,00 грн. Строк кредитування становить 43 місяці. Спосіб надання кредиту безготівковим шляхом протягом 10 робочих днів з дати укладення договору (п. 3 Додатка). Відповідно до пункту 4 Додатка до договору, тип процентної ставки фіксована. Процентна ставка становить 0,01% річних. Умовами договору передбачено нарахування додаткових платежів за супутні послуги кредитодавця, а саме: щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості (далі Щомісячна комісія) у розмірі 3,99%, що нараховується щомісячно на загальну суму кредиту на день видачі. Пільговий період на погашення щомісячної комісії (ставка 0,00%) встановлено з 12.01.2021 по 12.03.2021. Також передбачена плата за надання послуги «SMS-сервіс» у розмірі 35,00 грн. щомісячно. Згідно з пунктом 4 Додатка до договору, орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає 156,06% річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) на дату укладення договору складає 31 833,24 грн. (п. 4 Додатка). За змістом пунктів 1.4 та 1.5 Блоку 2 Оферти, Клієнт надав доручення Банку в безготівковому порядку за рахунок наданого кредиту списати з Рахунку та зарахувати на користь ТДВ «СК «АРСЕНАЛ ЛАЙФ» суму страхової премії у розмірі 1 505,00 грн. за весь період страхування. Аналогічні умови щодо фінансових параметрів кредитування зазначені у розділі «Інформація про продукт КОКО-КЕШ» Інформаційного блоку Оферти та Додатку до договору № 200319382 від 12.01.2021. Крім того, 12.01.2021 року [PERSON] підписала опитувальник клієнта-фізичної особи, графік платежів, заяву-приєднання (акцепт) до оферти щодо укладення договору добровільного страхування життя, договір про використання електронного підпису № 200319382. З доданих до матеріалів справи виписок по рахунку [PERSON] , складених АТ «Банк Форвард», вбачається, що кредитні кошти були надані відповідачці та остання здійснювала часткову сплату за договором, проте не в повному обсязі, внаслідок чого має заборгованість за вказаним кредитним договором. 25 липня 2024 року між АТ «Банк Форвард» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - Капітал» був укладений договір № GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги. Згідно п. 2 договору № GL1N426202/1 новий кредитор в день укладання цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, набуває права кредитора за основними договорами, вказаними у додатку №1 до договору. Пунктом 4 договору передбачено, що за відступлення права вимоги новий кредитор сплачує банку грошові кошти в сумі 69 349 284,90 грн. З копії витягу з реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами станом на 25 липня 2024 року вбачається, що відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 200319382 від 12.01.2021 року між АТ «Банк Форвард» та [PERSON] , загальний залишок заборгованості 12 336,60 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту 3933,22 грн., за відсотками 0,48 грн; за комісією 8 402,90 грн. Вказаний витяг підписаний та скріплений печатками уповноважених осіб «Ат «Банк Форвард» та ТОВ «ФК «кредит-Капітал». 09.06.2025 року ТОВ «ФК «Кредит Капітал» направило на адресу відповідача досудову вимогу про сплату заборгованості у розмірі 12 336,60 грн. Надаючи правову оцінку вказаним правовідносинам суд зазначає наступне. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору вимог закону. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини 1 статті 512 ЦК України). Згідно з частинами 1 і 2 статті 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 514 ЦК України). Частиною 1 статті 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Матеріали справи свідчать про те, що 12.01.2021 року [PERSON] уклала договір № 200319382. У договорі сторони передбачили всі істотні умови, зокрема суму отриманих кредитних коштів, строк кредитування, ставка по кредиту, тощо. З виписки по рахунку вбачається, що кредитні кошти були надані відповідачці, та остання здійснювала часткову сплату за договором, проте у зв`язку з припиненням виконання нею своїх зобов`язань з повернення кредиту у неї утворилась заборгованість. Відповідно до п. 29 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги» кредитовий переказ - платіжна операція з рахунку платника на підставі платіжної інструкції, наданої платником або надавачем послуг з ініціювання платіжних операцій, за умови отримання згоди платника на виконання платіжної операції, наданої надавачу платіжних послуг платника. У пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, передбачено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. У постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 554/4300/16-ц вказано, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про наявність між сторонами кредитних зобов`язань. Факт укладення договору та отримання грошових коштів підтверджується підписаною відповідачем Офертою № 200319382 від 12.01.2021 року та випискою за особовим рахунком відповідача. Суд зазначає, що надана позивачем виписка по рахунку є належним, допустимим та достатнім доказом у справі, оскільки вона відображає рух коштів, операції з нарахування та часткового погашення заборгованості, що свідчить про користування кредитними коштами з боку [PERSON] . Доводи представника відповідача про відсутність доказів отримання кредиту суд вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи. Крім того, суд зауважує, що у разі заперечення факту отримання коштів, відповідач не була позбавлена можливості надати докази на спростування отримання коштів або оскаржити операції з їх перерахування, однак таких дій не вчинила. Більш того, здійснення часткових платежів на виконання умов договору свідчить про визнання відповідачем своїх зобов`язань. Щодо вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3 933,22 грн., суд встановив, що ця сума повністю підтверджується випискою по особовому рахунку, де зафіксовано фактичний залишок невиплачених коштів. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу (тіла кредиту) є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог у частині стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 0,48 грн., суд зазначає наступне. Згідно з положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачем не було надано до матеріалів справи детального, помісячного розрахунку нарахованих процентів. Наявна у справі виписка по рахунку містить лише кінцеву суму заборгованості, проте не дозволяє встановити: за який саме період нараховані вказані проценти; яка база нарахування (сума залишку тіла кредиту) використовувалася; за якою саме ставкою (0,01% чи іншою) проведено нарахування у конкретний проміжок часу. Суд наголошує, що перевірка правильності нарахування заборгованості є обов`язком суду при вирішенні спору, проте, за відсутності математичного обґрунтування та деталізації нарахувань з боку Банку, суд позбавлений можливості провести власний розрахунок або перевірити правильність цифр, зазначених у позові. Враховуючи принцип змагальності, банк чи кредитна спілка, як професійна фінансова установа несе ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням процесуальних дій щодо належного доказування своїх вимог. Оскільки суду не надано доказів, які б дозволили ідентифікувати природу та правильність нарахування 0,48 грн. процентів, позовні вимоги у цій частині є недоведеними та не підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення заборгованості за комісією у розмірі 8402,90 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №194/1387/19, провадження № 61-7416св20. Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч.2 ст.215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Такі висновки зроблені в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №359/12165/14-ц. Тлумачення ч.1 ст.203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених у ст.4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі №613/1436/17. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1, 3 ст.89 ЦПК України). У кредитному договорі №200319382 від 12.01.2021 не зазначено конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту, що надаються відповідачу, та за які банком встановлена щомісячна комісія. Також АТ «БАНК ФОРВАРД» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №496/3134/19, зроблені наступні висновки: якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи. Виконання цього обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту є обов`язком фінансової установи за кредитним договором, такі дії, як надання фінансового інструменту або моніторинг заборгованості за кредитом, не є самостійними послугами, що замовляються та підлягають оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту фактично є наданням кредиту позичальнику. Операції, такі як моніторинг заборгованості за кредитом, відповідають економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюються у межах виконання прав та обов`язків за кредитним договором. Тому такі дії фінансової установи не є послугами, які об`єктивно надаються позичальнику. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі №524/5152/15. Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі №677/1535/15, від 21 липня 2021 року в справі №751/4015/15, від 15 грудня 2021 року в справі №209/789/15, від 12 квітня 2022 року в справі №640/14229/15 та від 20 липня 2022 року у справі №343/557/15-ц. Крім того, у п.п.31.29 та 32.8 Постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №496/3134/19 від 13 липня 2022 року зазначено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, якщо споживач вимагає таку інформацію частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року) щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування». Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. При цьому з аналізу змісту договору вбачається, що сплату відповідної комісії банк покладає на позичальника попри те, що дії, за які вона справляється, вчиняються на користь банку, зокрема, послуги щодо списання та зарахування коштів з метою повернення кредиту, розрахунково-касове обслуговування кредиту. Враховуючи наведене, оскільки відповідачу було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд вважає, що положення кредитного договору, укладеного між сторонами про зобов`язання позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Відтак, нарахування позивачем заборгованості по комісії за кредитним договором №200319382 від 12.01.2021 у розмірі 8402,90 грн. є безпідставними, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позову позивачем ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн.. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволено на 31,88 %, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений у суді першої інстанції, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме: 772,32 грн. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 7000 грн. За положеннями ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідної до частин третьої-п`ятої, дев`ятої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Відтак слід зробити висновок про те, що критерії, визначені частиною четвертою статті 137 ЦПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини другої статті 141 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних із розглядом справи. Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд може з власної ініціативи застосовувати критерії, визначені статтею 141 ЦПК України. Такий висновок був зроблений Верховним судом у постанові від 28.06.2023р. (справа 369/576/22). Згідно детального опису наданих послуг до Акту №664 за договором про надання правової допомоги №0206 від 02.06.2025 адвокатом надані такі послуги: усна консультація щодо перспективи судового врегулювання кредитної заборгованості, тривалістю 30 хв., ознайомлення з матеріалами кредитної справи, тривалістю 2 год., погодження правової позиції клієнта у справі 30 хв., складення позовної заяви з урахуванням правової позиції клієнта 3 год. 30 хв., на що разом було витрачено 6 год. 30 хв. часу. Згідно акту наданих послуг №664 від 09.06.2025, сума наданих послуг склала 7000 грн. Дослідивши детальний опис робіт (наданих послуг), суд зазначає, що такі види діяльності як «зустріч та консультація щодо перспективи врегулювання», «погодження правової позиці клієнта», а також «ознайомлення з матеріалами кредитної справи» за своєю суттю є підготовчими діями в межах складання самої позовної заяви та не можуть виділятися як окремі оплачувані етапи правничої допомоги у справі такої категорії. Окрім того, заявлені послуги не вимагають застосування спеціальних фахових навичок адвоката та мають технічний характер. Суд також враховує, що попри заявлений час на складання «інших клопотань та заяв», матеріали справи не містять жодних процесуальних документів від позивача, окрім самої позовної заяви та заяви про відшкодування витрат. З огляду на типовий характер спору, незначну складність справи та її малий обсяг, заявлений розмір витрат у сумі 7000 грн. є очевидно неспівмірним із фактичним обсягом наданих послуг та не відповідає критеріям розумності й пропорційності до предмета спору. Відтак, встановивши, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим, оцінивши характер правової допомоги у цій справі щодо змісту виконаних робіт, витраченому адвокатом часу, обсягу наданих послуг та значенню справи, суд дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу підлягають зменшенню до 3000.00 грн. На підставі зазначеного та

Outcome: partial