Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

06.09.2025 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшли матеріали позовної заяви, у якій позивач просив суд стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 49 653,76 грн та судовий збір по справі у розмірі 3 028,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25.05.2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №25-7QУ/05-2006А, в подальшому в системі обліку ПАТ «УкрСиббанк» відбулася зміна номеру кредитного договору на №10116465000, відповідно до умов якого відповідачу надано кредитні к759/20625/25ошти у розмірі 15 794,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,5% річних строком кредитування 0 25.06.2006 по 25.05.2012 рік. Одночасно 25.05.2006 року з [PERSON] укладено договір поруки №25-7QE/05-2006, відповідно до умов якого поручитель зобов?язався перед кредитором відповідати у повному обсязі за виконання позичальником умов вищевказаного кредитного договору, існуючих по теперішній час так і тих, що можуть виникнути у майбутньому. У зв`язку з невиконанням боржниками взятих на себе зобов`язань за кредитним договором ПАТ «УкрСиббанк» у 2009 році звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва по справі №2-1219/10 від 22.03.2010 року стягнуто солідарно з боржників на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 25-7QE/05-2006A від 25.05.2006 року в сумі 120 851,10 грн. та судові ивтрати по справі. в подальшому 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого відбулася заміна кредитора у зобов?язанні шляхом відстпулення права вимоги. Так, 11.05.2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» за результатами відкритих торгів (аукціону) був укладений договір «1370/К про відступлення права вимоги за яким 11.05.2019 року відбулася заміна кредитора у зобов?язанні шояхом відступлення права вимоги. Тому, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва замінено сторону виконавчого провадження у виконавчих листах з ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «ФК «ЄФКР». Відповідачами станом на дату подання цієї позовної заяви рішення суду не виконано, заборгованість Кредитним договором перед Товариством не сплачено. Отже, розмір інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов?язання за кредитним договором№25-7QУ/05-2006А (№10116465000) підтверджений та захищений рішенням Шевченківського районного суду м. Києві від 22.03.2010 року за період з 02.04.2017 року по 14.12.2020 року, який складає 120 851,10 грн. Внаслідок чого, позивач просить стягнути з відповідачів за період з 02.04.2017 року по 14.12.2020 року суму інфляційних втрат у розмірі 36 223,93 грн та 3% річних у розмірі 13 429,83 грн. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15 вересня 2025 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 55). Ухвалою суду відповідачам надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву. Позивачу направлялася копія ухвали про відкриття провадження про розгляд справи в порядку спрощеного провадження (а.с. 36). Відповідачам направлялася копія ухвали суду про відкриття провадження про розгляд справи в порядку спрощеного провадження та копія позовної заяви з додатками (а.с. 37, 38). 09.10.2025 року від представника відповідача по справі [PERSON]. подано до суду відзив, в якому просив поновити строки для подання відзиву до суду та просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві, вказуючи, що зобов`язання відповідачів з погашення кредитної заборгованості фактично є задавненим, а також у позивача відсутнє право на стягнення солідарно з обох відповідачів заборгованості з нарахованих 3% річних та інфляційних втрат, незважаючи на зміну періоду їх нарахування, тому позивач позбавлений права вимагати його примусового виконання та судового способу захисту своїх інтересів. (а.с. 42-50). 14.10.2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якому просив солідарно стягнути з відповідачів інфляційні втрати та 3% річних з підстав захисту своїх порушених та законних інтересів (а.с. 61-65). Відповідачі заяву із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позовну заяву до суду не направили. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 25.05.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №25-7QЕ/05-2006А, згідно якого банк зобов?язався надати позичальнику кредит в іноземній валюті у розмірі 15 794,00 дол. США, а позичальник зобов?язався прийняти кредит, сплатити відсотки , комісію в порядку та на умовах, визначених цим договором, строком до 25.05.2012 року (а.с. 6-10). 25.05.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір поруки №25-7QЕ/05-2006А, згідно умов якого поручитель зобов?язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником усіх його зобов?язань перед кредитором перед кредитором повному обсязі, що виникли з кредитного договору №25-7QЕ/05-2006А від 25.05.2006 року, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути у майбутньому (а.с. 11, 12). 22.03.2010 Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист по справі №2-1219/10 за позовом Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, та стягнено солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» заборгованість по кредиту з розмірі 120 851 (сто двадцять тисяч вісімсот п?ятдесят одну) грн. 10 (десять) коп., судовий збір в розмірі 1 208 (одна тисяча двісті вісім) грн. 51 (п?ятдесят одна) коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 30 (тридцять) 00 коп., а всього: 122 089 (сто двадцять дві тисячі вісімдесят дев?ять) грн. 61 (шістдесят одна) коп. 25.11.2020 року головним державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №22841797 на підставі виконавчого листа №2-1219/10 виданого Шевченківським районним судом м. Києва відносно боржника [PERSON] (а.с. 15). 19.11.2010 року державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №22815072 на підставі виконавчого листа №2-1219/10 виданого Шевченківським районним судом м. Києва відносно [PERSON] (а.с. 16). Відповідно до Договору №1370/К про відступлення прав вимоги від 11.05.2019 посвідченого Шевченко І.Л. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №904, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» до ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» перейшло право грошової вимоги до відповідачів (а.с. 17, 18). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у справі №2610/28388/2012 від 19.06.2020, заяву ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР» про заміну стягувача у виконавчих листах, видачу дублікатів виконавчих документів та поновлення строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання задоволено частково, замінено стягувача у виконавчих листах, а саме Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», в решті вимог заява задоволенню не підлягає (а.с. 19-21). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.03.2024 року по справі №761/47014/23 відмовлено у задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3% річних (а.с. 22-24). Постановою Київського апеляційного суду від 18.06.2024 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» залишено без задоволення, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12.03.2024 року залишено без змін (а.с. 25-28). Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається із виписки з додатку 1 до договору про відступлення прав вимог №1370/К від 11.05.2019 року у відповідачів наявна загальна сума заборгованості станом на 11.05.2019 року у розмірі 514 173,39 грн, яка складається із: 329 852,19 грн - заборгованість за тілом кредиту; заборгованість за нарахованими доходами у розмірі 184 321,20 грн та прострочена заборгованість за нарахованими доходами у розмірі 50 163,57 грн (а.с. 29). Як зазначає позивач і не спростовано відповідачами, рішення суду не виконувалось відповідачами вже більше п?ятнадцяти років, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, а право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних за період з 02.04.2017 року по 14.12.2020 рр. виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Отже, відповідно до розрахунку інфляційних втрат за прострочення грошового зобов?язання через невиконання відповідачами судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором№25-7QЕ/05-2006А (10116465000) в межах строку позовної давності за період з 02.04.2017 року по 14.12.2020 рр. становить 36 223,93 грн. Також, позивач навів у позову розрахунок 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦПК України за період з 02.04.2017 року по 14.12.2020 рр. згідно якого 3% річних складає 13 429,83 грн. Внаслідок чого, загальна сума інфляційних втрат та 3% річних становить 49 653,76 грн. Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Предметом позову у справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а саме грошових коштів, стягнутих на підставі судового рішення. Згідно висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 01.06.2021 року по справі №910/9544/19 невиконання боржником грошового зобов?язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового кредиту, зобов`язання до моменту його усунення. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом статей 610, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд зазначає, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У цій справі, яка перебуває на розгляді основна вимога кредитора захищена судовим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22.03.2010 року по справі №2-1219/10 яке набрало законної сили, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Оскільки кредитор отримав захист в судовому порядку, і підстав вважати, що у спірних правовідносинах існує натуральне зобов`язання немає. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), на яку посилався представник позивача в позовній заяві. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 753/1527/22 (провадження № 61-9430св23), в якій зазначено, що Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року по справі № 757/44680/15-ц здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що: 1) натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; 2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; 3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. В указаній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку за сплином позовної давності. Разом з тим, в даній справі основна вимога кредитора вже захищена судом у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 22.03.2010 року у справі №2-1219/10, за яким з відповідачів стягнуто суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним». Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року справа № 514/1582/22 (провадження № 61-9633св24), яку суд застосовує до спірних правовідносин й приходить до переконання, що вимога заявленого позову не є задавненою, а зобов`язання не є натуральним. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Судом перевірено правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості 3% річних та інфляційних втрат, який суд вважає вірним. Сторона відповідача не заперечувала проти наданого розрахунку та не спростувала розмір визначеної заборгованості на виконання рішення суду 49 653,76 грн., який розрахований відповідно до виписки з додатку 1 до договору про відступлення права вимог щодо наявності заборгованості на виконання рішення суду. Отже, за період з 02.04.2017 року по 1412. 2020 року заборгованість 3% становитиме - 13 429,83 грн.; заборгованості за інфляційними витратами - 36 223,93 грн., що разом становить 49 653,76 грн. Таким чином з відповідачів за період з 02.04.2017 року по 1412. 2020 року підлягає солідарному стягненню заборгованість у розмірі 49 653,76 грн, що складається з: 36 223,93 грн - інфляційних втрат, 13 429,83 грн. - 3% річних. У зв?язку із чим, позовні вимоги відлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3 028,00 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 11, 525, 526, 598, 599, 610-612, 625, 1049, 1054 ЦК України; ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved