Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» звернулося до Ананьївського районного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 12.07.2024-100000046 від 12 липня 2024 року, укладеним між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та відповідачем, яка станом на 26 червня 2025 року складає 53 120,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивачем вказано, що 12 липня 2024 року між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 12.07.2024-100000046 шляхом підписання заявки, що є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), з якою відповідач ознайомився під час укладення кредитного договору. Відповідно до умов договору відповідачеві надано кредит у розмірі 16 000,00 гривень строком на 124 дні з фіксованою процентною ставкою «Економ»/«Стандарт». Ставка «Економ» нараховується у розмірі 1% за день користування кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт». Ставка «Стандарт» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1,5% за день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 2 чергових періодів користування кредитом. Відповідно до Розділу 3 договору кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит, сума та умови якого встановлюється в заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти та в якій встановлюється дата надання, сума кредиту, строк, на який надається кредит та проценти, а також графік платежів. Пунктом 4.1. договору передбачено надання кредиту на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб перерахування позичальникові коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 4119-97XX-XXXX-6795. Таким чином, відповідач, уклавши з позивачем кредитний договір № 12.07.2024-100000046, взяв на себе обов`язок повернути позивачеві кредит та відсотки за кредитним договором у строки та в розмірах, встановлених умовами договору. Проте, всупереч вимог договору відповідач не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, не здійснював погашення кредитної заборгованості згідно умов договору, погашення кредиту та відсотків за кредитом. Станом на 26 червня 2025 (на дату подачі позовної заяви) заборгованість відповідача перед ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» складає 53 120,00 гривень, з яких: 16 000,00 гривень - заборгованість по тілу кредиту; 24 800,00 гривень - заборгованість за відсотками, 1 440,00 гривень - заборгованість по комісії, 2 880,00 гривень - заборгованість по додатковій комісії та 8 000,00 гривень - неустойка. Ухвалою суду від 01 липня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у відповідності до частини п`ятої статті 279 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 178 ЦПК України (а.с.30). Ухвалою суду від 06 жовтня 2025 року в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено та одночасно постановлено перейти від розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін (а.с.41-42). Ухвалою суду від 29 жовтня 2025 року задоволено клопотання представника відповідача - витребувано у позивача та АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» відповідну інформацію (а.с.58-59). В судове засідання представник позивача ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» на розгляд справи не прибув. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України. Це підтверджує довідка про доставку електронного листа (а.с.76). Водночас в прохальній частині позовної заяви одним із пунктів міститься клопотання представника позивача Логош Т.В. щодо проведення розгляду справи за відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи не заперечують (а.с.6 зворотний). Відповідач [PERSON] в судове засідання на розгляд справи не прибув. Натомість його представник - адвокат Юраш І.О., яка діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВН № 1550364 від 27 липня 2025 року (а.с.36 зворотний), надала заяву, в якій просить розгляд справи провести у відсутність відповідача та його представника. Просить суд врахувати, що матеріали справи не містять доказів того, що анкета-заява та кредитний договір були підписані одноразовим ідентифікатором, який надісланий саме відповідачеві, оскільки при ідентифікації в системі Bank ID зазначено номер телефону [NUMBER] , а підписаний кредитний договір та інші документи номером телефону 0957091377, хоча вказані номери не належать відповідачеві та доказів зворотного позивачем не надано. Тобто матеріали справи не містять доказів того, що саме відповідач будь-яким способом застосував ідентифікатор електронного підпису, так і факту отримання відповідачем цього одноразового ідентифікатора не надано. Оскільки саме позивач звернувся до суду з позовом, а тому повинен був надати докази як підтвердження обставин, якими він обґрунтовував заявлені позовні вимоги, проте цей процесуальний обов`язок не виконаний позивачем. У зв`язку з наведеним представник просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі (а.с.88). Також представник просить при розгляді справи врахувати додаткові пояснення, додані 04 лютого 2026 року, в яких, зокрема, зазначає, що позивачем не доведено факт отримання кредитних коштів за кредитним договором (оферти) № 12.07.2024-100000046, саме відповідачем [PERSON] . Також, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання ним логіну та паролю в даній системі, а також ознайомлення з усіма істотними умовами договору (а.с.83-85). Відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи викладене, положення частини третьої статті 223 ЦПК України, заяви представників позивача та відповідача, наявність відомостей про належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце слухання справи, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності учасників справи. У відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно частини першої статті 1055 ЦК кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За правилами статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Із прийняттям Закону України від 03 вересня 2015 року № 675-VIII «Про електронну комерцію» (далі - Закон № 675-VIII) на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів у мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Положеннями статті 3 Закону № 675-VIII (тут і далі - в редакції, чинній на час укладення кредитного договору) передбачено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до статтей 11, 12 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина шоста статті 11 Закону № 675-VIII). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина дванадцята статті 11 Закону № 675-VIII) Як вбачається з матеріалів справи, 12 липня 2024 року між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та [PERSON] укладено кредитний договір (кредитної лінії) № 12.07.2024-100000046 у формі електронного документу, який було підписано з використанням одноразового ідентифікатора «Е195», на підставі якого відповідачем був отриманий кредит шляхом безготівкового переказу грошових коштів у розмірі 16 000,00 гривень строком на 124 дні з фіксованою процентною ставкою «Економ»/«Стандарт». Ставка «Економ» нараховується у розмірі 1% за день користування кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка «Стандарт». Ставка «Стандарт» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1,5% за день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 2 чергових періодів користування кредитом. Дата повернення кредиту - 12 листопада 2024 року. Кредитний договір складається з таких електронних документів, які містять всі його істотні умови, як: - пропозиції про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферти) (а.с.10-13); - заявки сформованої на сайті кредитора після ідентифікації позичальника, обрання ним конкретних умов та їх схвалення кредитором (а.с.13-14); - відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепту), сформованої на сайті кредитора, та підписаної позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (коду), отриманого позичальником в SMS - повідомленні на номер телефону, вказаного при його ідентифікації на сайті (а.с.14-15). Крім того, відповідачем також підписано паспорт споживчого кредиту з використанням одноразового ідентифікатора «А195» (а.с.16 зворотний-18). Відповідач підтвердив, що ознайомлений і приймає умови кредитного договору (оферти), а також підтверджує, що однозначно та безумовно приймає (акцептує) пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), невід`ємною частиною якої є заявка до кредитного договору № 12.07.2024-100000046 від 12 липня 2024 року, з яким він попередньо ознайомився. Акцептовані ним умови кредитного договору містяться у вказаних заявці та оферті. Для підписання і укладення цього правочину був введений код з SMS - повідомлення, яке було направлено на номер телефону відповідача [NUMBER] . З наведеного суд дійшов висновку, що 12 липня 2024 року між ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» та відповідачем [PERSON] , з дотриманням наведених норм законодавства було укладено кредитний договір (кредитної лінії)як такий, що укладений у письмовому вигляді. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Тож, уклавши кредитний договір № 12.07.2024-100000046 від 12 липня 2024 року його сторони досягли усіх істотних умов щодо взятих на себе зобов`язань. Та як зазначає відповідач, даний кредитний договір він не укладав та кредитні кошти не отримував, будь-яких рахунків в АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» у нього немає. При цьому питання про визнання договору недійсним відповідачем на розгляд суду не заявлено, зокрема, зустрічний позов відповідачем не подавався. Перевіривши факти, на які послався відповідач, судом встановлено наступне. З листа ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» від 20 червня 2025 року за вихідним №107-2006 вбачається, що перерахування коштів за кредитним договором № 12.07.2024-100000046 було здійснено 12 липня 2024 року безготівково шляхом перерахування коштів на платіжну картку № [NUMBER] у сумі 16 000,00 гривень (а.с.20). Із довідки, виданої АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» 17 жовтня 2025 року за вихідним № Д2-827/25-120, встановлено, що саном на 17 жовтня 2025 року у [PERSON] не має діючих рахунків в АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» та невиконаних зобов`язань перед Банком (а.с.49). Відповідно до довідки АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» від 26 листопада 2025 року за вихідним № 81-15-9/15135-БТ банківська картка № [NUMBER] не емітовано на ім`я [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] . Банківська картка № [NUMBER] емітовано на ім`я [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] (а.с.70). З наданої до суду виписки з рахунку приватного клієнта № 08440-2025/1126 (одержувач: [PERSON] ) за розрахунковий період з 12 липня 2024 по 12 липня 2024 року вбачається, що 12 липня 2024 року о 00 годин 32 хвилини на картку № [NUMBER] здійснено перерахування коштів у сумі 16 000,00 гривень (а.с.71). Також судом встановлено, що з фактом вчинення відносно нього незаконних дій відповіач звернувся до Відділу поліції № 1 Подільського РУП ГУНП в Одеській області. Кримінальне провадження зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 17 січня 2026 року за № 12026167180000014 (а.с.80). Отже, з досліджених судом доказів встановлено, що грошові кошти в сумі 16 000,00 гривень були перераховані позивачем на банківську картку № [NUMBER] , проте, вказана картка на ім`я [PERSON] в АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» не видавалась, а тому належних доказів отримання відповідачем вказаних кредитних коштів матеріали справи не містять. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно абзацу другого частини першої статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України з урахуванням положень статтей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (див. постанову Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц). Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). Частинами шостою та сьомою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України); достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України); достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Саме на товариство, як на позивача відповідно до положень статтей 12, 81, 177 ЦПК України покладено обов`язок надати докази на підтвердження заявлених позовних вимог. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на викладене, за відсутності належних доказів отримання саме відповідачем вказаних кредитних коштів, враховуючи, що кошти перераховані позивачем на банківську картку № [NUMBER] , яка відповідачеві не видавалась, та не спростування позивачем зазначених обставини, наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог. В позовній заяві міститься вимога позивача про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, які складаються з судового збору (а.с.6 зворотний). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат. Згідно частин першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовляється, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed