Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

Позивач в лютому 2014 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] , [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором № NKH3AE0000103494 від 27.06.2008 року у розмірі 90089,69 дол. США; з ПАТ «Акцент - банк», [PERSON] , [PERSON] солідарно на свою користь заборгованість у розмірі 10 000 грн. 00 коп.; з [PERSON] , [PERSON] на свою користь стягнути витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200 грн. 00 коп. та судовий збір в розмірі 3654 грн. 00 коп. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до договору №NKH3AE0000103494 від 27.06.2008 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 21 150,47 дол. США зі сплатою за користування ним відсотків у розмірі 17,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.06.2013 року. Проте, в порушення умов договору [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконала, що стало підставою для звернення до суду. Вимоги до відповідача [PERSON] , що випливають зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачами ПАТ «А-Банк» договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, [PERSON] договору поруки № NKH3AE0000103494 від 27.06.2008 року, у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом. Вищенаведене зумовило позивача звернутись до суду з відповідною позовною заявою. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. 10 вересня 2025 року в системі «Електронний суд» адвокатом Сидоренко Тетяною Володимирівною в інтересах [PERSON] до Індустріального районного суду міста Дніпра сформовано заяву про перегляд вищевказаного заочного рішення, посилаючись на те, що відповідач з матеріалами справи не ознайомлена, копію рішення не отримувала. Обставини, на які вони посилаються мають істотне значення для правильного вирішення справи. Просили суд поновити строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення, скасувати заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 31 березня 2015 року у справі № 202/2548/14-ц та призначити справу до розгляду в загальному порядку. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 10 вересня 2025 року, заяву про перегляд заочного рішення було передано судді Слюсар Л.П. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 09 жовтня 2025 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2015 року скасовано і справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 21.10.2025 року від представника відповідача АТ «Акцент-Банк» надійшло заперечення на позовну заяву. В якому представник відповідача вказав, що у АТ «Акцент-Банк» відсутні будь-які відомості щодо укладеного договору, як і сам договір (його копія) взагалі. Між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» 01 листопада 2007 року було укладено договір аутсорсингу №1.07, який фактично діяв до лютого 2017 року, за цей період ведення всіх судових справ ПАТ «Акцент-Банк» здійснювали працівники ПАТ КБ «ПриватБанк». Скориставшись відсутністю контролю з боку ПАТ «Акцент-Банк» представники ПАТ КБ «ПриватБанк» почали подавати позови від імені ПАТ КБ «ПриватБанк» до боржників за кредитами із зазначенням ПАТ «Акцент-Банк» як поручителя, долучаючи копії неіснуючого договору поруки. Звернули увагу на те, що позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності. Просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» та за необхідності застосувати до позовних вимог відносно ПАТ «Акцент -Банк» наслідки ч.4 ст.267 ЦК України та (у разі необхідності) ч.4 ст. 559 ЦК України. Крім того, вказали, що позивач звернувся до суду з позовом поза межами строку позовної давності, який відповідно до ст.257 ЦК України є три роки. 12.11.2025 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] , документ сформований в системі «Електронний суд», надійшов відзив на позовну заяву. Вказали, що позовні вимоги не визнають в повному обсязі, вважають їх безпідставними та необґрунтованими. Так, 27.06.2008 року між позивачем, з однієї сторони та [PERSON] , з другої сторони був укладений Кредитно-заставний договір № NKH3AE0000103494. Відповідно до умов кредитного договору, строк дії договору до 26.06.2013 року, відповідно нарахування передбачених кредитним договором відсотків після 26.06.2013 року безпідставно. Звернули увагу на те, що загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік. Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Останній платіж за кредитним договором був здійснений боржником в грудні 2008 року. Зазначили, що стягнення пені позивачем заявлено поза межами спеціальної позовної давності. Крім того, вказали, шо 27.06.2008 року між позивачем, з однієї сторони та [PERSON] , з другої сторони укладений договір поруки. Строк дії договору поруки договором поруки не визначений. В даному випадку існує необхідність застосування припису речення другого частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Зазначений шестимісячний строк є преклюзивним, тобто його сплив є підставою для припинення поруки, а отже і для відмови кредиторові у позові до поручителя. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Таким чином, позовні вимоги пред`явлені до [PERSON] не підлягають задоволенню. Про укладання між позивачем, з однієї сторони та АТ «Акцент-Банк», з другої сторони договору поруки відповідачу не відомо. Просили суд в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити застосувавши наслідки пропуску строку позовної давності та в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , АТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити на підставі частини 4 ст. 559 ЦК України. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 01 грудня 2025 року закрито підготовче провадження у справі. 27.01.2026 року від представника позивача АТ КБ «ПриватБанк», документ сформований в системі «Електронний суд», надійшли пояснення у справі. Так, щодо нарахування передбачених кредитним договором відсотків після 26.06.2013 року вказали, що відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 26.06.2013 заборгованість за процентами склала 9731,12 доларів США. Починаючи з 26.06.2013 по 13.01.2014 заборгованість за процентами з 9731,12 доларів США збільшилась до 9731, 67 доларів США, тобто на 55 центи. Щодо строку позовної давності зазначили, що пунктом 14.11 Кредитного договору передбачено, що сторони встановлюють строки позовної давності за вимогами про стягнення Кредиту, винагороди та процентами за користування Кредитом, неустойки тривалістю у 5 років. Останнє погашення за договором було 12.01.2009 р. Позовну заяву подано 13.03.2014 р. Таким чином, для правильного вирішення справи необхідно обчислити перебіг позовної давності окремо щодо кожного простроченого платежу. Строк позовної давності щодо прострочених щомісячних платежів з березня 2009 р. по 26.06.2013- не пропущено і заборгованість за ними підлягає стягненню. Щодо припинення договору поруки зазначили, що в забезпечення виконання зобов`язання за кредитними договором [PERSON] між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено Договір поруки від 27.06.2008 року. У п.12 договору поруки від 27.06.2008 року, що був укладений між Банком та Відповідачем-2, визначено, що порука припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Згідно з умовами кредитного договору сторони погодили дату остаточного погашення заборгованості за договором - 26.07.2013 р. Отже, порука Відповідача- [PERSON] не була припинена. Банк своєчасно пред`явив вимоги до поручителя. Просили суд задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі. При новому розгляді справи представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до заяви, документ сформований в системі «Електронний суд» 28.01.2026 року, просив суд розгляд цивільної справи провести без його участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки з повідомлення про вручення, які повернені суду з відміткою «адресат відсутній». Про причини неявки суд не повідомив. Заяв та клопотань до суду не надійшло. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Сидоренко Т.В. про час і місце слухання справи повідомлялася через підсистему «Електронний суд». Скористалася правом відповідача та надала відзив на позов, який прийнятий судом. Заяв та клопотань не надійшло. Представник відповідача АТ «Акцент-Банк» в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином через підсистему «Електронний суд». Про причини неявки суд не повідомили. Відповідач скористався своїм правом та надав заперечення на позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, доходить наступного Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») та [PERSON] був укладений кредитно-заставний договір № NKH3AE0000103494 від 27.06.2008 року, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 21 150,47 дол. США зі сплатою за користування ним відсотків у розмірі 17,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.06.2013 року. Предмет застави автомобіль «MERCEDES-BENZ E280», 2000 року випуску, кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до п.14.11 Кредитного договору сторонами встановлюються строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю 5 (п`ять) років. Вимоги до відповідача [PERSON] були забезпечені шляхом укладання з відповідачем [PERSON] договору поруки № NKH3AE00001034494 від 27.06.2008 року. Відповідно до договору поруки № NKH3AE00001034494 від 27.06.2008 року [PERSON] зобов`язався солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії , винагород, штрафів пені та інших платежів, відшкодування збитків (п.2 Договору поруки). У випадку не виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, Боржник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні Боржники (п.3 Договору). Відповідно до п. 12 Договору Порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Вимоги до відповідача [PERSON] були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» (правонаступником якого є АТ «Акцент-Банк») договору поруки № 167 від 20.10.2010 року. Відповідно до договору поруки № 167 від 20.10.2010 року ПАТ «Акцент-банк» зобов`язався солідарно з боржником відповідати перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором, розмір відповідальності 10 000 грн. 00 коп. Строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п`яти років, у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом ( п.9 Договору). 14 червня 2018 року відбулась державна реєстрація та змінено найменування позивача з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». Як вказує у своїй позовній заяві позивач, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов договору № NKH3AE0000103494 від 27.06.2008 року заборгованість за нею станом на 13.01.2014 року склала 91 341,25 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на 13.01.2014 року 729 816,61 грн., яка складається з наступного: 23 500,71 дол. США заборгованість за кредитом; 9 731,67 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 252,61 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 51 476,86 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 31,29 дол. США штраф (фіксована частина); 4 348,09 дол. США штраф (процентна складова). Аналізуючи спірні правовідносини, суд доходить наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої та статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідач [PERSON] скористалася своїм правом та подала до суду заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст.267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2009 року у справі №911/3681/17 ( п.61,62). Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №706/1272-/14-ц ( провадження №1-456цс18). Суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v.THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року). Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс13, та постанові Верховного суду України по справі 6-31 цс15. Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача. Як вбачається із матеріалів справи, кредитний договір був укладений 27.06.2008 року, строк дії договору до 26.06.2013 року, періоди сплати з 10 по 15 число кожного місяця, строк позовної давності за вимогами про стягнення Кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки згідно Кредитного договору та договорів поруки встановлено 5 років, останнє погашення за договором було здійснено 12.01.2009 року, з даним позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 19.02.2014 року, тобто в межах строку позовної давності щодо платежу за останній місяць, тому суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності. Щодо заявлених позовних вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 23500,73 дол. США та заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 9731,67 дол. США, то суд виходить з наступного. Відповідно до п.2.1 указаного кредитно-заставного договору № NKH3AE0000103494 від 27.06.2008 року,позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору. Згідно з п.4.1 договору за користування наданим кредитом у період списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник сплачує проценти за ставкою визначеною у ст.17.1.6 договору. Відповідно до п.4.4 договору погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до ст.17.8 договору, до складу яких входять платежі за винагородою (у випадку її наявності), процентами та кредитом. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, які викладені в заяві про перегляд заочного рішення суду про необґрунтоване збільшення позивачем тіла кредиту з 21150,47 дол. США до 23500,71 дол. США, оскільки відповідно до п.7.1.7 з метою виконання зобов`язань за п.3.4 позичальнику відкривається кредитна лінія в розмірі 7524,85 дол. США для сплати чергових страхових платежів, що підтверджено розрахунком заборгованості за кредитним договором та перерахування коштів підтверджується випискою по рахунку [PERSON] з 27.06.2008 року по 06.11.2025 року. Виходячи із вище викладеного, оскільки відповідач [PERSON] не виконала зобов`язань за кредитним договором, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 23500,73 дол. США та заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 9731,67 дол. США законні та обґрунтовані. Також позивачем заявлено вимогу щодо стягнення заборгованості за пенею, нарахованою за неналежне повернення кредиту в розмірі 51476,86 дол. США. Згідно з п.14.2 кредитно-заставного договору у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених ст.ст.6.2.2 та 6.2.3 договору, щодо сплати винагород та процентів, позичальник сплачує пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки. Відповідно до ст.14.3 договору у випадку порушення позичальником зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту передбаченого ст.6.2.4 договору, позичальник сплачує пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки. При цьому проценти за користування кредитом на суму такого простроченого платежу додатково до вищевказаної пені не нараховуються. Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Виходячи із вище викладеного, оскільки розмір неустойки більше ніж в двічі перевищує суму заборгованості за тілом кредиту, суд приймає до уваги збільшення курсу валюти, тому суд доходить висновку про зменшення розміру пені до 5000 дол. США. Вирішуючи питання про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 2252,61 дол. США, яка підлягає стягненню, то суд виходить з наступного. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України). За положеннями частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається. Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року. За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. З цих підстав, суд доходить висновку про те, що умова кредитного договору щодо встановлення комісії суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, банк не може встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити на користь банку за дії, які не є послугою банку. До таких самих висновків прийшов Верховний Суд України у постанові по справі № 6-2071цс16 від 06 вересня 2017 року та КЦС ВС від 19.08.2020 року у постанові по справі №641/11984/15-ц, визнавши умову кредитного договору щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості нікчемною. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми комісії. Щодо стягнення штрафу (фіксована частина) 31,29 дол. США, штрафу (процентна складова) -4348,09 дол. США., то суд виходить з наступного. Згідно з п.14.9 кредитного договору у разі порушення позичальником будь-якого грошового зобов`язання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5% від суми невиконаного зобов`язання. Відповідно до п.14.11 кредитного договору, нарахування неустойки за цим договором здійснюється протягом 5 років з дня коли відповідне зобов`язання повинно бути виконано відповідною стороною. Як вбачається із кредитного договору банк просив стягнути подвійне стягнення за одне і те ж порушення умов договору, тобто пені та штрафів. Однак, положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. З огляду на викладене, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення штрафів. Щодо солідарного стягнення заборгованості, то суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування-збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1,2 ст. 554 ЦК України). Спільний розгляд позовних вимог кредитора до боржника й кількох поручителів не створює солідарного обов`язку для останніх. Такий висновок зробив ВС в постанові №1519/2-3165/11 від 3 липня 2019 року. Так зазначено, що оскільки норми права, що регулюють інститут поруки, не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою за різними договорами поруки, якщо цими договорами не передбачено іншого. Виходячи із вищевикладеного суд доходить висновку, що оскільки АТ КБ «ПриватБанк» уклав окремі договори поруки з фізичною особою [PERSON] та юридичною особою-поручителем ПАТ «Акцент-Банк», та ці договори не передбачають солідарної відповідальності поручителів між собою, а тому вказані особи не несуть солідарної відповідальності перед позивачем та доходить висновку про задоволення позовних вимог в частині солідарного стягнення заборгованості з [PERSON] , [PERSON] на користь Акціонерного Товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № NKH3AE0000103494 від 27.06.2008 року у розмірі 38232,40 дол. США, яка складається із: заборгованість за кредитом 23500,73 дол. США; заборгованість по процентам за користування кредитом 9731,67 дол. США.; 5000,00 дол. США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором та не вбачає законних підстав для солідарного стягнення з [PERSON] , [PERSON] та АТ «Акцент Банк» на користь Акціонерного Товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № NKH3AE0000103494 від 27.06.2008 року у розмірі 10000 грн. 00 коп. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтями 77,78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів. Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 81,82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами. За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем заявлено вимоги по стягнення судових витрат по справі, а саме витрат по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3200 грн. Відповідно до ст. ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачем на підтвердження обставин надання правничої допомоги суду не надано доказів по справі, а тому суд не вбачає законних підстав для відшкодування витрати на правничу допомогу в розмірі 3200,00 грн. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами ст.141 ЦПК України, тому з відповідачів [PERSON] , [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у розмірі 1827 грн. 00 коп. з кожного.

Outcome: partial