Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

Акціонерне товариство «Сенс банк» звернулося до суду із даним позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 09.10.2021 року в сумі 75896,32 грн, з яких: 42964,31 грн прострочене тіло кредиту, 32932,01 грн відсотки за користуванням кредитом. Позов обґрунтований тим, що 09 жовтня 2021 року між банком та [PERSON] шляхом акцептування банком пропозиції клієнта укладено угоду про обслуговування кредитної карти та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Зобов`язання за кредитним договором позивач виконав своєчасно і повному обсязі, надавши відповідачу у розпорядження кредитні кошти. Порушення відповідачем зобов`язань по укладеному договору щодо своєчасного погашення кредиту зумовило звернення позивача до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.10.2025 передано за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.11.2025 справу передано для розгляду судді Кіндеру В.А. Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 03 грудня 2025 року прийнято цю позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в поданій позовній заяві просив розгляд справи без його участі, у разі неявки в судове засідання відповідача, представник позивача не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання повторно не з`явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд на підставі ухвали від 10 лютого 2026 року провів заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши подані докази, дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. 09.10.2021 року ПАТ "Альфа Банк" та [PERSON] уклали угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії (далі угода), шляхом акцептування банком пропозиції клієнта. Відповідно до умов Угоди: тип кредиту кредитування рахунку та встановлення відновлювальної кредитної лінії; максимальна сума кредиту (кредитної лінії) становить 200000,00 грн; строк дії 5 років з моменту випуску кредитної карти; процентна ставка за користування Кредитною лінією для торгових операцій встановлено в розмірі 0,01% та/або для операцій зняття готівки у ромірі 37%; обов`язковий мінімальний платіж складає 10 відсотків від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50,00 грн. Вказну угоду підписано 09 жовтня 2021 року [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора 0790, відправленим на його телефонний номер [NUMBER] , що підтверджується наданою довідкою про ідентифікацію. 12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-банк» затверджено рішення про зміну найменування банку на АТ «Сенс банк». Запис про зміну найменування внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року. Випискою по рахунку [PERSON] за період з 11 жовтя 2021 року по 14 травня 2025 року підтверджується рух коштів по рахунку за зазначений період. Також з виписки вбачається, що відповідач використовував відповідні кошти. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором від 09 жовтня 2021 року заборгованість [PERSON] станом на 14 травня 2025 року становить 75896,32 грн. Вимога про усунення порушення кредитного договору, погашення заборгованості спрямована [PERSON] , поштовим відправленням 23 липня 2025 року. Отже, з матеріалів справи вбачається, що відповідач уклав кредитний договір, шляхом акцептування банком пропозиції клієнта. Наведене вказує на те, що сторони досягли згоди щодо істотних умов договору, як того вимагають положення статті 638 ЦК України. Положеннями ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1015 ЦК України). Оскільки відповідач належним чином не виконав умови укладеного кредитного договору від 09 жовтня 2021 року, суму отриманих грошових коштів та нарахованих процентів не повернув, то суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Суд зауважує, що зважаючи на вимоги статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували поданий позивачем розрахунок заборгованості за вищевказаним договором, а тому суд не має підстав піддавати його сумніву. Щодо витрат позивача суд зазначає наступне. Представником позивача заявлене клопотання щодо стягнення з відповідача відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, що становить 6557,86 грн. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). На підтвердження обсягу наданих послуг, здійснених позивачем, надана копія договору про надання послуг № 1006 від 28 січня 2025 року. Вирішуючи питання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд враховує, що: - не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі №922/1964/21); - при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц). - метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (постанови Верховного Суду від 04.10.2021 від № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19). Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Суд вважає, що з огляду на обставини справи, предмет якої становить стягнення кредитної заборгованості, а, отже, справа не є досить складною, розгляд здійснювався в спрощеному провадженні, і підготовка до її розгляду не потребувала аналізу великої кількості норм чинного законодавства, значних затрат часу та зусиль, а тому заявлений розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не є співмірними з складністю наданих послуг. Відтак, суд дійшов висновку щодо зменшення витрат позивача на професійну правничу допомогу до чотирьох тисяч гривень. Щодо розподілу судових витрат: Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved