Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1), виконавчого комітету Іркліївської сільської ради Золотоніського району Черкаської області (далі - відповідач-2), про визнання протиправним і скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на садовий будинок. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач є власницею земельної ділянки площею 0,12 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим 15 листопада 2007 року. Право власності на вказану земельну ділянку 05 вересня 2023 року зареєстровано відповідно до вимог діючого законодавства, про що свідчить відповідний витяг. При цьому позивач є власником садового будинку, розташованого на цій земельній ділянці, про що свідчить технічний паспорт від 25 травня 1995 року. Натомість право власності на дачний будинок на теперішній час зареєстровано за відповідачем-1 на підставі договору дарування, укладеного між позивачем і відповідачем-1. На переконання позивача, така реєстрація є протиправною, оскільки договір дарування не був зареєстрований відповідно до вимог чинного на момент його підписання законодавства, внаслідок чого відповідач-1 не набула права власності. У зв`язку з цим, посилаючись на практику Верховного Суду, позивач просила суд визнати протиправним і скасувати рішення державного реєстратора та відповідний запис про державну реєстрацію права власності на садовий будинок за відповідачем-1. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 14 листопада 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Представник відповідача-1 подала відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечила. Посилаючись на норми ЦК УРСР, які були чинні на момент підписання між сторонами договору дарування, стверджувала, що вказаний договір є укладеним та дійсним, оскільки між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, при укладенні дотримано письмової форми та його посвідчено нотаріально. Садовий будинок було передано відповідачу-1, вона користувалася ним і сплачувала комунальні послуги, а в 2021 році, діючи добросовісно, зареєструвала право власності на нього на підставі чинного договору дарування. При цьому державний реєстратор під час реєстрації права власності на садовий будинок за відповідачем-1 діяла правомірно, оскільки врахувала, що договір дарування посвідчено нотаріально, технічний паспорт на садовий будинок внесено до Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, Чорнобаївським відділком КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» надано коротку технічну характеристику. З приводу розбіжностей у довідках зазначала, що ризик помилки державного органу має нести держава. Крім того, посилаючись на практику ВС, вважала, що рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 16 січня 2023 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 16 березня 2023 року у справі № 709/541/22 не можуть бути використані як преюдиційні, оскільки під час розгляду тієї судової справи вирішувалося питання про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, а питання законності проведення державної реєстрації права власності на садовий будинок взагалі не досліджувалося. Представник відповідача-2 подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила про безпідставність заявлених позовних вимог у зв`язку з тим, що орган місцевого самоврядування є неналежним відповідачем, оскільки не приймав оскаржуваного рішення і не має таких повноважень, не втручався в процедуру державної реєстрації, на надавав вказівок державному реєстратору. На переконання представника відповідача-2 належним відповідачем у справі має бути саме державний реєстратор, який відповідно до профільного закону є самостійним суб`єктом, уповноваженим на проведення реєстраційних дій, та не підпорядковується органам місцевого самоврядування. У зв`язку з цим представник відповідача-2 просила виключити відповідача-2 з числа відповідачів, закрити провадження в частині пред`явлених до нього позовних вимог та проводити судовий розгляд за її відсутності. Крім того, представник відповідача-2 подала клопотання про долучення до матеріалів справи пояснень державного реєстратора Бабенко Л.В. У вказаних письмових поясненнях державний реєстратор Бабенко Л.В., посилаючись на положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зазначала про правомірність своїх дій при здійсненні державної реєстрації права власності відповідача-1 на садовий будинок на підставі поданих документів. Вважала, що відмінності у довідці Чорнобаївського відділку «ЧООБТІ» від 05 липня 2021 року № 373-0 і у листі КП «ЧООБТІ» від 20 вересня 2022 року № 518 не впливають на право власності, зареєстроване у Державному реєстрі речових право на нерухоме майно, а навпаки підтверджують перехід права власності від позивача до відповідача-1. На думку державного реєстратора, позивачу доцільно було б визнавати припинення договору дарування з належних та законних на те причин, а не лише скасовувати рішення та запис про державну реєстрацію права власності на садовий будинок. Представник позивача надіслав до суду відповідь на відзив відповідача-1, де вкотре звернув увагу на те, що відповідач-1 не набула права власності на садовий будинок, оскільки договір дарування між сторонами хоча і був посвідчений нотаріально, однак не був зареєстрований у встановленому на той час законом порядку, а тому вважається неукладеним. При цьому при реєстрації права власності на садовий будинок відповідач-1 використала довідку Чорнобаївського відділку КП «ЧООБТІ» від 05 липня 2021 року № 373-0, інформація в якій не відповідає матеріалам інвентаризаційної справи, оскільки власником зазначеного садового будинку є позивач. За результатами проведеного підготовчого провадження ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду по суті. Від представника відповідача-1 надійшло клопотання з проханням під час розгляду справи по суті врахувати позиції Верховного Суду у цивільних справах № 752/7311/13-ц, № 182/4493/16-ц, 755/612/16-ц, № 591/6120/20, № 932/4489/21. Крім того, представником відповідача-1 подано заяву про застосування строків позовної давності, в обґрунтування якої зазначалося, що договір дарування укладено між сторонами 13 червня 1995 року, проте з позовом, де зазначається про нечинність цього договору, позивач звернулася до суду лише 03 листопада 2025 року, не заявляючи про поновлення строку позовної давності. Крім того, позивачу про можливе порушення її прав достовірно було відомо ще у 2007 році, що підтверджується матеріалами судової справи № 709/541/22, однак остання не вжила жодних заходів, спрямованих на захист своїх прав. При цьому сторони у справі є матір`ю і дочкою, а тому мати (позивач) знала про долю подарованого нею відповідачу-1 (дочці) садового будинку, оскільки остання відкрито і безперешкодно користувалася ним. За таких обставин суд позбавлений можливості вирішити питання щодо встановлення обставин про укладеність та чинність договору дарування оскільки строки позовної давності спливли, навіть не зважаючи на те, що така позовна вимога не заявлена позивачем. Під час судового розгляду представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Представник відповідача-1 проти задоволення позову заперечила, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд провів розгляд справи за відсутності представника відповідача-2. Заслухавши пояснення представників позивача і відповідача-1, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Позивач є власником земельної ділянки площею 0,12 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташованої на території колишньої Крутьківської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку від 15 листопада 2007 року серії ЯЕ № 624074 (а.с. 18) та копією витягу з державного реєстру речових прав від 08 вересня 2023 року № 345750948 (а.с. 19). Судом також досліджено копію технічної документації на вказану земельну ділянку (а.с. 20-31), зі змісту якої вбачається, що на момент її виготовлення на земельній ділянці розташовані будівлі. Згідно з копією нотаріально посвідченого договору дарування від 13 червня 1995 року позивач подарувала відповідачу-1 садовий будинок, який розташований в с. Чапаєвка Золотоніського району в садовому товаристві «Авіатор». У цьому договорі зазначено, що відповідно до ст. 227 ЦК України він підлягає реєстрації за місцем знаходження будинку у Золотоніському відділенні БТІ (а.с. 36-37). З копії довідки Чорнобаївського відділку «ЧООБТІ» від 05 липня 2021 року № 373-0 вбачається, що станом на 01 січня 2013 року садовий будинок [ADDRESS] зареєстрований у ЧООБТІ за відповідачем-1 на підставі договору дарування від 13 червня 1995 року (а.с. 38). Відповідно до копії витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 вересня 2021 року № 275757783 державним реєстратором виконавчого комітету Іркліївської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області Бабенко Л.В. 14 вересня 2021 року зареєстровано право власності відповідача-1 на садовий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомості 2460047071251), розташований у садовому товаристві «Авіатор» під № 85 в межах Крутьківської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області, на підставі договору дарування від 13 червня 1995 року, про що прийнято рішення від 21 вересня 2021 року, індексний номер 60475735 (а.с. 39). Аналогічні відомості містяться у копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 32-34). Разом з тим у копії листа КП «ЧООБТІ» від 20 вересня 2022 року № 518 зазначено, що за наявною в матеріалах інвентаризаційної справи інформацією станом на 01 січня 2013 року право власності на садовий будинок [ADDRESS] , у ЧООБТІ зареєстровано за позивачем на підставі довідки садового товариства «Авіатор» від 14 травня 1995 року, запис у реєстровій книзі від 30 травня 1995 року, книга 2, реєстровий № 32; натомість інформація, вказана в довідці Чорнобаївського відділку КП «ЧООБТІ» від 05 липня 2021 року № 373-0, не відповідає матеріалам інвентаризаційної справи (а.с. 35). До копії зазначеного листа у якості додатку долучено копію довідки садового товариства «Авіатор» від 14 травня 1995 року № 267 про те, що позивач дійсно є членом садового товариства «Авіатор»; довідка видана в інвентаризаційну контору, ділянка № [NUMBER] (а.с. 35 на звороті). Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 16 січня 2023 року у справі № 709/541/22 (а.с. 40-46), яке залишено без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 16 березня 2023 року (а.с. 51-57), відмовлено у задоволенні позову [PERSON] (відповідач-1) до [PERSON] (позивач) про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом скасування права власності та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. При вирішенні спору по суті суди першої і апеляційної інстанції дійшли висновку, що [PERSON] (відповідач-1) не набула права власності на садовий будинок. Так, п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. У цьому випадку на момент укладення договору дарування від 13 червня 1995 року правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР, що і було зазначено судом першої інстанції. За змістом ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором; договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах; істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно з ч.ч. 1 і 2 ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність; договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. За ч. 3 ст. 244 ЦК УРСР до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила ст. 227 і цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Частиною 2 цієї ж статті Кодексу передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Вимога щодо реєстрації також міститься і в самому договорі дарування, де зазначено, що відповідно до ст. 227 ЦК УРСР цей договір підлягає реєстрації за місцем знаходження будинку у Золотоніському відділенні БТІ. Крім того, суди першої і апеляційної інстанцій констатували, що об`єктом договору дарування, виходячи з його змісту, був садовий будинок, що знаходиться «в садовому товаристві «Авіатор» с. Чапаєвка Золотоніського району». Натомість державним реєстратором за відповідачем-1 зареєстровано право власності на садовий будинок за адресою: « [ADDRESS] ». Водночас під час розгляду справи [PERSON] (відповідач-1) не доведено, що це одне і те саме нерухоме майно. Враховуючи викладене, суди першої і апеляційної інстанції дійшли висновку, що відповідач-1 не набула право власності на садовий будинок у садовому товаристві «Авіатор» в адміністративних межах Крутьківської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області, у зв`язку з чим на теперішній час його власником є позивач. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином та обставина, що відповідач-1 не набула права власності на садовий будинок згідно з договором дарування від 13 червня 1995 року, не потребує доказування та визнається судом, оскільки ця обставина встановлена рішеннями судів, що набрали законної сили, у справі, де беруть участь ті самі особи. При цьому суд не погоджується з позицією представника відповідача-1 щодо неможливості використання вказаних судових рішень як преюдиційних, оскільки сформульований у них висновок щодо ненабуття відповідачем-1 права власності на садовий будинок прямо стосується підстав і предмета спору у цій справі. Доводи представника відповідача-1 про те, що відповідач-1 зареєструвала право власності на підставі діючого договору дарування, суд оцінює критично, оскільки державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності на нерухомість необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Саме такий висновок викладеного у постанові ВП ВС від 12 вересня 2019 року у справі № 911/3594/17. Крім того, фактичне проживання відповідача-1 у садовому будинку, оплата нею послуг садового товариства «Авіатор» не може свідчити про наявність в останньої права власності на нього, а тим більше породжувати таке право за умови, що власником була і є позивач. Слід зазначити, що матеріали цієї справи також не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що садовий будинок, що знаходиться «в садовому товаристві «Авіатор» с. Чапаєвка Золотоніського району», та садовий будинок за адресою: « [ADDRESS] » є одним і тим самим нерухомим майном. Отже договір дарування від 13 червня 1995 року, технічний паспорт, виготовлений на замовлення відповідача-1 (а.с. 137-146), довідка Чорнобаївського відділку КП «ЧООБТІ» від 05 липня 2021 року № 373-0 не могли слугувати належною підставою для реєстрації права власності на судовий будинок за відповідачем-1. Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно до п.п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 10 цього ж Закону державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, залишення заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Підставами для відмови в державній реєстрації прав, з-поміж інших, є такі: подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями (п.п. 3-4 ч. 1 ст. 24 цього ж Закону). Враховуючи те, що відповідач-1 не набула права власності на садовий будинок, і як зазначалося вище, таке право станом на 01 січня 2013 року було зареєстровано за позивачем, про що свідчить копія листа КП «ЧООБТІ» від 20 вересня 2022 року № 518, а тому у державного реєстратора були відсутні підстави для прийняття рішення про реєстрацію права власності на вказаний садовий будинок за відповідачем-1. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зі змісту ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Вказані норми прямої дії знайшли своє відображення у ч. 1 ст. 321 ЦК України, де зазначено, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України). За таких обставин оскаржуване рішення державного реєстратора підлягає визнанню протиправним та скасуванню з одночасним припиненням права власності відповідача-1. Щодо врахування правових позицій Верховного Суду, на які посилалася представник відповідача-1, суд зазначає, що вказані висновки не можуть бути застосовані під час розгляду цієї справи з огляду на її фактичні обставини, відмінні від тих, які були предметом розгляду судом касаційної інстанції. З приводу доводів представника відповідача-2 щодо закриття провадження у справі в частині вимог до відповідача-2 і виключення його зі складу відповідачів як неналежного суд вважає за необхідне зазначити таке. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ч. 1 ст. 48 ЦПК України). У постанові ВП ВС від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц сформульовано висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Таким чином у суду відсутні процесуальні можливості щодо закриття провадження у справі в частині вимог до неналежного відповідача, а тим більше виключення його зі складу відповідачів. Натомість суд має обов`язок встановити обґрунтованість позовних вимог, заявлених позивачем до обраного ним відповідача, та у разі, якщо відповідач є неналежним, відмовити у їх задоволенні. Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Саме така правова позиція сформульована у постанові ВП ВС від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16. За таких обставин відповідач-1 є належним відповідачем у справі, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення. Натомість відповідач-2 є неналежним відповідачем. Суд також не знаходить підстав для застосування позовної давності з огляду на таке. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Аналогічні положення щодо позовної давності містив і ЦК УРСР, який діяв на станом на момент підписання сторонами договору дарування. Разом з тим доводи представника відповідача-1 про те, що строк позовної давності слід рахувати з моменту підписання сторонами договору дарування, тобто з 13 червня 1995 року, або ж з 2007 року, є хибними, оскільки предметом спору у цій справі є саме визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора від 21 вересня 2021 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а аж ніяк не визнання неукладеним чи нечинним вказаного договору дарування. Тобто право власності позивача на садовий будинок, на переконання суду, порушено саме з моменту державної реєстрації такого права за відповідачем-1, а тому строк позовної давності з огляду на його продовження у зв`язку з карантином, подальше зупинення у зв`язку із запровадженням воєнного стану та відновлення у зв`язку із зміною законодавства, станом на момент звернення позивача до суду не закінчився. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на задоволення позовних вимог з відповідача-1 на користь позивача підлягає до стягнення сплачений ним судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved