Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

У грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (далі ТОВ «ФК «Еліт Фінанс») звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову посилається на те, що 31 березня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі ТОВ «ФК «ЦФР») та [PERSON] укладено кредитний договір №4155330109. На виконання своїх зобов`язань за договором кредиту ТОВ «ФК «ЦФР» надало [PERSON] на споживчі потреби кредит у виді встановленого кредитного ліміту у розмірі 26699,50 грн. на строк користування 36 місяців, а [PERSON] зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Однак, [PERSON] свої зобов`язання з повернення кредитних коштів не виконує, у зв`язку із чим станом на 02 грудня 2024 року загальна сума заборгованості за кредитом становить 37373,64 грн. У подальшому на підставі договору факторингу №171221 від 17 грудня 2021 року, укладеного між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк», останнє набуло прав кредитора за кредитним договором №4155330109 від 31 березня 2021 року. 02 грудня 2024 року право вимоги за вказаним кредитним договором відступлені ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» на підставі договору факторингу №НІ/11/25-Ф, укладеного між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс». [PERSON] умови кредитного договору не виконала, кредитні кошти не повернула, у зв`язку із чим на дату подачі позову до суду її заборгованість за кредитним договором становить 37373,64 грн. Вказану заборгованість позивач просить стягнути в судовому порядку. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 05 січня 2026 року у даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», яке належним чином повідомлене про час і місце розгляду справи, подало заяву про розгляд справи у відсутності представника, просить позов задовольнити, у разі відсутності відповідачки проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка [PERSON] , яка повідомлена про час і місце розгляду справи у порядку, визначеному п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, у визначений судом строк відзив на позов не подавала. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 05 лютого 2026 року постановлено провести по справі заочний розгляд. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 31 березня 2021 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та [PERSON] укладено кредитний договір №4155330109. Вказаний кредитний договір підписаній відповідачкою [PERSON] власноручним підписом, сторонами було погоджено, що кредит надається позичальнику на наступних умовах: сума кредиту 26699,50 грн., строк кредиту 36 місяців, тобто до 01 квітня 2024 року, річні проценти за користування кредитом 9,99%, щомісячні проценти 2,99%. Відповідно до п.1.4 кредитного договору сторони передбачили, що підписавши цей договір позичальник доручає кредитодавцю виплатити/сплатити за рахунок отриманого кредиту такі суми грошових коштів за наступними реквізитами: 15927,34 грн. на погашення поточної заборгованості за діючим кредитним договором №8174479362 від 16.01.2020; 6000 грн. переказ на поточний рахунок [PERSON] за рахунок кредиту за кредитним договором №4155330109 від 31.03.2021; 600 грн., 2323,16 грн., 650 грн., 800 грн. оплати страхового платежу за договором страхування; 399 грн. оплата за електронний ключ доступу до додатку пакет «Економ». У період дії кредитного договору [PERSON] внесла 05 січня 2022 року та 01 лютого 2022 року у загальному на погашення тіла кредиту 1580,72 грн., на погашення річних процентів 372,64 грн., на погашення щомісячних процентів 1596,64 грн. Проте, у подальшому [PERSON] перестала виконувати свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом. За розрахунком ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», доданим до позову, станом на 02 грудня 2024 року заборгованість [PERSON] за договором кредиту №4155330109 від 31 березня 2021 року становить 37373,64 грн., з яких: 20938,65 грн. заборгованість по тілу кредиту, 2938,39 грн. заборгованість по відсотках, 13496,60 грн. заборгованість за щомісячними процентами. 17 грудня 2021 року ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк» уклали договір факторингу №171221, за умовами якого ТОВ «ФК «ЦФР» відступило АТ «Таскомбанк» за плату належні йому права вимоги, а АТ «Таскомбанк» прийняло належні ТОВ «ФК «ЦФР» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників до договору факторингу №171221 від 17 грудня 2021 року АТ «Таскомбанк» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №4155330109 від 31 березня 2021 року (порядковий номер у Реєстрі 10466). 02 грудня 2024 року АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» уклали договір факторингу №НІ/11/25-Ф, за умовами якого АТ «Таскомбанк» відступило ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» прийняло належні АТ «Таскомбанк» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників до договору факторингу №НІ/11/25-Ф від 02 грудня 2024 року ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №4155330109 від 31 березня 2021 року. Таким чином, фінансова установа виконала свої зобов`язання за кредитним договором та надала відповідачці кредитні кошти згідно умов кредитного договору, однак [PERSON] свої зобов`язання за договором не виконує, кредитні кошти не повертає. Наведені обставини підтверджуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи. Статтею 11 ЦК України визначено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). В силу частини першої 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень частини першої статті 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За змістом частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів. За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів. Кредитний договір має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами, в тому числі із застосуванням електронного підпису. Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору. Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором. Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства. Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам. Досліджені докази вказують на те, що ТОВ «ФК «ЦФР» та [PERSON] уклали кредитний договір, досягнувши у письмовій формі згоди з усіх істотних умов кредитного договору. У подальшому за договором факторингу ТОВ «ФК «ЦФР» відступило право вимоги за договором кредиту АТ «Таскомбанк», а останнє, у свою чергу відступило право вимоги ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», а тому ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло у встановленому законом порядку право грошової вимоги до відповідачки за договором кредиту №4155330109 від 31 березня 2021 року. Отже, [PERSON] несе відповідальність за неналежне виконання зобов`язання за вищезазначеним договором кредиту перед новим кредитором ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» у тому ж обсязі, що і перед первісним кредитором. Статтями 12, 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до правової позиції Верховного Суду (постанова від 14.07.2020 року в справі №367/4970/13-ц) заперечуючи розмір кредитної заборгованості, розрахований банком, процесуальним обов`язком боржника є надання до суду доказів, які б спростовували як факт надання кредиту у розмірі, визначеним кредитним договором, так і розмір боргу. Доказів, які б спростовували правильність наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, відповідачкою не надано. Також відповідачка не оспорювала факт отримання кредитних коштів та факт користування кредитними коштами банку впродовж 2021-2024 років. Вимоги процесуального закону покладають тягар доказування на сторони, що забезпечуватиме реалізацію принципу змагальності у судовому процесі. Реалізація такого принципу здійснюється через стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Застосування такого підходу оцінки доказів відповідає позиції Верховного Суду у справах №910/18036/17 від 02.10.2018 року, №917/1307/18 від 23.10.2019 року. Представлений позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором відповідає умовам договору, в якому відображено інформацію стосовно розміру основного боргу, загального строку користування кредитом (36 місяців, тобто по 01 квітня 2024 року), періоду нарахування процентів в межах строку дії договору кредиту з 31 березня 2021 року по 03 липня 2023 року, розміру відсотків, нарахованих та несплачених за цей період в сумі 2938,39 грн., а також щомісячних процентів в сумі 13496,60 грн. Враховано також і сплачені [PERSON] кошти на погашення заборгованості за кредитним договором. У справі відсутні інші дані, які б давали достатні підстави для обґрунтованого сумніву щодо достовірності вказаного доказу і правильності нарахованої позивачем суми боргу за цим договором. Відтак, суд констатує доведеність факту користування кредитними коштами відповідачкою та наявність у неї боргу за кредитом в сумі 37373,64 грн., а отже, наявність підстав для стягнення цього боргу з відповідачки. При розподілі судових витрат суд виходить з наступного. Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності). Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03.10.2019 року у справі №922/445/19, від 22.01.2021 року у справі №925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 03.02.2021 року у справі №554/2586/16-ц, від 17.02.2021 року у справі №753/1203/18. Як вбачається з матеріалів справи, 03 липня 2024 року між адвокатом Литвиненко О.І. та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» був укладений договір про надання правничої допомоги №03-07/24, строк дії якого до 03 липня 2026 року. Згідно акту приймання-передачі наданих послуг від 02 червня 2025 року вбачається, що вартість наданих адвокатом Литвиненко О.І. юридичних послуг щодо підготовки позовної заяви до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором становить 9200 грн. Вказані послуги складаються з наступних дій: первинна консультація 0,5 години вартість 1000 грн., правовий аналіз наявних у замовника документів 2 години вартість 4000 грн., підготовка позовної заяви 2,1 година вартість 4200 грн. Зважаючи на складність справи, а саме, предмет доказування, необхідність збору доказів, складність застосування норм права, обсягу поданих заяв по суті справи та інших процесуальних документів у даній справі, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, заявлений позивачем до відшкодування не є співмірним із обсягом наданих послуг. Зокрема, такі послуги як первинна консультація та правовий аналіз наявних у замовника документів повністю охоплюються підготовкою позовної заяви, а тому враховуючи сталу практику таких категорій справ, які є нескладними, розглядаються у спрощеному провадженні, суд вважає, що обґрунтовані витрати на професійну правничу допомогу у даній справі складають 4200 грн. Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено у повному обсязі, тому з відповідачки на користь позивача слід стягнути 3028 грн. судового збору, сплаченого при подачі позову, а також 4200 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved