Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-03 00:00:00

Стислий виклад позицій позивача. 23 червня 2025 року до Соборного районного суду міста Дніпра надійшла вищевказана позовна заява. У поданому позові позивачка просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на 1/2 частини квартири під номером [ADDRESS] , загальною площею 50,6 кв. м., з яких житлова площа складає 27,8 кв. м. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що [INFO] у місті Маріуполь померла її мати - [PERSON] , [INFO] . Після смерті матері відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира за адресою: [ADDRESS] . За життя померла заповіту не складала. Спадкове майно, яке залишилося після смерті померлої, позивачка та її сестра [PERSON] прийняли, подавши до приватного нотаріуса Маріупольського районного нотаріального округу Верченко Т.І. заяву про прийняття спадщини за законом, нотаріусом була відкрита спадкова справа, за номером у спадковому реєстрі № 67340750, номер у нотаріуса 14/2021. Батьком позивачки [PERSON] було написано відмову від частини спадку на користь доньок. Таким чином позивачці та [PERSON] належить по квартири у [ADDRESS] . Проте, свідоцтво про право на спадщину позивачка та [PERSON] отримати не встигли. 24 лютого 2022 року після повномасштабного вторгнення рф до України, у зв`язку з неспроможністю держави забезпечити громадський порядок, захистити права, свободи та інтереси своїх громадян на території окремих районів Луганської та Донецької областей, позивачка та її батько були змушені залишити своє місце проживання у м. Маріуполі Донецької області з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту та перемістилися до м. Дніпра. Через швидкий та спонтанний переїзд під постійними обстрілами та наближення військ рф до Маріуполя, позивачка не мала змоги ґрунтовно забрати всі необхідні документи, тому оригінал правовстановлюючого документа на спадкову квартиру залишився в окупованому місті Маріуполі. [PERSON] залишилась проживати в окупованому місті Маріуполь, після військової агресії рф проти України позивачка не спілкується з останньою. Позивачка зверталась до КП «МБТІ Маріупольська нерухомість» із запитом про підтвердження факту права власності на житло матері та отримала відповідь, що вказана квартира належить на праві власності її матері [PERSON] на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Верченко Т.І. від 19 грудня 2011 року року № 2061, зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 січня 2012 року за реєстраційним № 16663823. Загальна площа квартири складає 50,6 м кв., з яких житлова площа складає 27,8 м. кв. Після цього, позивачка звернулась до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо оформлення спадщини у приватного нотаріуса Маріупольського районного нотаріального округу Верченко Т.І. Згідно з відповіді останнього, територія Маріупольського району Донецької області з 05 березня 2022 року відноситься до тимчасово окупованих територій відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 березня 2025 року за № 380/43786. Згідно з повідомленням приватного нотаріуса Верченко Т.І. її нотаріальна діяльність зупинена з 31 квітня 2023 року. Документи нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса Верченко Т.І. до Донецького обласного державного нотаріального архіву не передавались, встановити їх місцезнаходження та стан збереження наразі неможливо. Після ознайомлення з відповіддю Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, позивачка звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лушкіної Оксани Володимирівни з питанням до оформлення спадщини. Однак, постановою від 11 червня 2025 року нотаріусом Лушкіною О.В. позивачці було відмовлено, через відсутність документів про право власності на вказану квартиру і рекомендовано звернутися до суду. Таким чином, починаючи з 2022 року і до тепер, позивачка з незалежних від неї причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину та розпорядитися спадковим майном на власний розсуд. Відсутність реально діючої установи нотаріату чи приватного нотаріуса, на яких покладено обов`язок видати позивачці свідоцтво про право на спадщину, залишення документів на території, яка не контролюється органами державної влади, що є перешкодами для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи наведене, позивачка звернулась до суду із вказаним позовом. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 червня 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Ухвалою суду від 24 червня 2025 року було відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі. Ухвалою суду від 28 жовтня 2025 року було витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лушкіної Оксани Володимирівни належним чином завірену копію спадкової справи, номер у спадковому реєстрі 67340750, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 04 лютого 2026 року було позовну вимогу [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом було залишено без розгляду. Представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, у якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача Маріупольської міської ради Донецької області надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, в якій не заперечував проти задоволення позову. Третя особа приватний нотаріус ДМНО Лушкіна О.В. надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі та прийняти рішення на розсуд суду, згідно вимог діючого законодавства. Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановленні судом. Судом встановлено, що [INFO] у місті Маріуполь померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Центральним районним у місті Маріуполь відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Також судом встановлено, що [PERSON] є донькою померлої [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11 березня 1974 року та копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 10 лютого 1995 року. Після смерті матері відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира за адресою: [ADDRESS] . За життя померла заповіту не складала. Як зазначає позивачка, спадкове майно, яке залишилося після смерті померлої, позивачка та її сестра [PERSON] прийняли, подавши до приватного нотаріуса Маріупольського районного нотаріального округу Верченко Т.І. заяву про прийняття спадщини за законом, нотаріусом була відкрита спадкова справа, за номером у спадковому реєстрі № 67340750, номер у нотаріуса 14/2021. Батьком позивачки [PERSON] було написано відмову від частини спадку на користь доньок. Проте, свідоцтво про право на спадщину позивачка та [PERSON] отримати не встигли. 24 лютого 2022 року після повномасштабного вторгнення рф до України, у зв`язку з неспроможністю держави забезпечити громадський порядок, захистити права, свободи та інтереси своїх громадян на території окремих районів Луганської та Донецької областей, позивачка та її батько були змушені залишити своє місце проживання у м. Маріуполі Донецької області з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту та перемістилися до м. Дніпра. Через швидкий та спонтанний переїзд під постійними обстрілами та наближення військ рф до Маріуполя, позивачка не мала змоги ґрунтовно забрати всі необхідні документи, тому оригінал правовстановлюючого документа на спадкову квартиру залишився в окупованому місті Маріуполі. [PERSON] залишилась проживати в окупованому місті Маріуполь, після військової агресії рф проти України позивачка не спілкується з останньою. Позивачка зверталась до КП «МБТІ Маріупольська нерухомість» із запитом про підтвердження факту права власності на житло матері та отримала відповідь, що вказана квартира належить на праві власності її матері [PERSON] на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Верченко Т.І. від 19 грудня 2011 року № 2061, зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 січня 2012 року за реєстраційним № 16663823. Загальна площа квартири складає 50,6 м кв., з яких житлова площа складає 27,8 м. кв. Після цього, позивачка звернулась до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо оформлення спадщини у приватного нотаріуса Маріупольського районного нотаріального округу Верченко Т.І. Згідно з відповіді останнього, територія Маріупольського району Донецької області з 05 березня 2022 року відноситься до тимчасово окупованих територій відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 березня 2025 року за № 380/43786. Згідно з повідомленням приватного нотаріуса Верченко Т.І. її нотаріальна діяльність зупинена з 31 квітня 2023 року. Документи нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса [PERSON] до Донецького обласного державного нотаріального архіву не передавались, встановити їх місцезнаходження та стан збереження наразі неможливо. Після ознайомлення з відповіддю Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, позивачка звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лушкіної Оксани Володимирівни з питанням до оформлення спадщини. Однак, постановою від 11 червня 2025 року нотаріусом Лушкіною О.В. позивачці було відмовлено, через відсутність документів про право власності на вказану квартиру і рекомендовано звернутися до суду. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані нормами Цивільного кодексу України. Положеннями частини 1 статті 1218 ЦК України визначено, що д о складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. ст. 1222, 1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини та право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно із ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до ст.1258. ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. В силу ч. 1 ст.1268, ч. 1,5ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відповідно до ст. 1296ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із ч.1 ст.1265 ЦК України, у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. У відповідності до ч. 5 ст. 1268ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності. Законом України від 21 квітня 2022 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» було внесено зміни до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Зокрема, згідно із п.7 ст.1(1) Закону, тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації. Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 30 листопада 2022 року №280 було внесено зміни до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року №75 та затверджено перелік територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових дій) або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 23 листопада 2022 року. Так, зокрема, до вказаного переліку належить Маріупольська міська територіальна громада. У зв`язку із проведенням бойових дій на території м. Маріуполь, припиненням діяльності нотаріуса по Маріупольському районному нотаріальному округу, нотаріус не має можливості встановити коло спадкоємців, час подання заяв, претензій кредиторів, інше лише за даними зі спадкового реєстру. Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно зі ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Враховуючи наведене, слід дійти до висновку, що [PERSON] є спадкоємицею [PERSON] , яка померла [INFO] , за законом, але в зв`язку з тимчасовою окупацією м. Маріуполь, Донецької області та знищенням матеріалів спадкової справи, вона позбавлена права на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом в нотаріальній конторі. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, виходячи з того, що позивачка не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, зокрема через органи нотаріату, суд вважає, що її право підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Оцінюючи дослідженні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Згідно ч.1,3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: approved