Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

позивач ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» через систему «Електронний суд» звернувся до суду із позовом до [PERSON] у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором №0636377792 від 09.11.2019 року у розмірі 53839,21 грн. та понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09.11.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» та [PERSON] було укладено договір позики, №0636377792. Відповідач вчинив дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, відкрито кредитну лінію з максимальним розміром 20 000 грн. та надано кредит відповідно траншу Заявки анкети від 21.02.2020 року. Підписанням договору позики відповідач підтвердив, що він повністю ознайомився з усіма його умовами, в тому числі з Правилами та йому надана інформація, передбачена чинним законодавством. Зазначає, що товариство належним чином виконало свої зобов`язання за договором кредиту, надавши позичальнику кредитні кошти в порядку, передбаченому умовами договору, однак відповідач взятих на себе зобов`язань за кредитним договором не виконав. Зазначає, що відповідно до договорів відступлення права вимоги до ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором №0636377792 від 09.11.2019 року на загальну суму 73509,21 грн, з яких: 4000 грн заборгованості за кредитом, 69509,21 грн - заборгованості за відсотками. Проте, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 53839,21 грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 4000.00 грн, заборгованість за відсотками 49839,21 грн. У зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 09 січня 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу слухати у спрощеному порядку без повідомлення (виклику) сторін, відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 23.01.2026 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві зазначає, що відповідач визнає позовні вимоги в частині стягнення 4000 грн. за тілом кредиту та 2100 грн. відсотків за користування кредитом, в решті позовних вимог просить відмовити. Зазначає, що нарахована заборгованість виходить за узгоджені сторонами проценти за користування кредитними коштами в межах строку дії 3 (третього) траншу кредитного договору тобто 30 календарних днів. Також просить відмовити у стягнені 16000 грн витрат на правову допомогу оскільки такі необґрунтовано завищеними та надавалися ФОП [PERSON] що не належить до витрат на професійну правничу допомогу. Просить стягнути з позивача на користь відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн. Окрім цього, 23.01.2026 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні мотивуючи клопотання тим що розгляд справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін є передчасним та таким, що може обмежити право сторін на ефективний судовий захист. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін. Згідно ч. 6 ст. 279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Як вбачається із матеріалів справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагає розгляду справи в порядку загального позовного провадження, а тому, для повного та всебічного встановлення обставин справи немає необхідності розгляду справи у порядку загального позовного провадження. Саме по собі посилання представника позивача на можливість обмеження права сторін на ефективний судовий захист не є підставою для переходу розгляду справи в порядку загального позовного провадження, тому приходжу до висновку, що для повного та всебічного встановлення обставин справи немає необхідності проведення розгляду справи в порядку загального позовного провадження, а тому у задоволенні клопотання слід відмовити. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо, відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 28.01.2026 року від представника позивача ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» - Ткаченко М.М. через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив у якому зазначає, що відповідно до п. 1.7 договору встановлено тривалість дії такого протягом 36 календарних місяців з дня укладення, отже нарахування процентів за користування кредитом здійснювалося відповідно до умов договору та в межах строку дії. Окрім цього, зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь які докази на підтвердження належного виконання умов договору та контррозрахунки зі сторони відповідача. Також, зазначає, що спір виник у зв`язку з тривалим невиконанням відповідачем умов договору, а тому вважає такі не відповідають розумними, справедливими та такими, що відповідають засадам цивільного судочинства. Тому, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, відмовити у стягненні судових витрат з позивача в користь відповідача. 03.02.2026 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] через систему «Електронний суд» надійшло заперечення (на відповідь на відзив), у якому вона не погоджується з сумою нарахованих відсотків, оскільки вважає такі нараховані поза терміном повернення кредиту. Також, просить відмовити у стягнені витрат на правову допомогу, оскільки, юридичні послуги ТОВ «Коллект Центр» надавалися фізичною особою підприємцем [PERSON] , а не адвокатом тому такі не належать до витрат професійну правничу допомогу. 05.02.2026 року від представника позивача ТзОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» - Ткаченко М.М. через систему «Електронний суд» надійшла заява з додатковими поясненнями. Зазначає, що згідно договору передбачено нарахування відсотків протягом всього трирічного строк дії договору, а також передбачено 30 денний рекомендований строк погашення заборгованості. Також зазначає, що на момент укладення кредитного договору відповідач не звертався до кредитора про надання роз`яснень незрозумілих умов договору чи з пропозицією внесення будь яких змін, в судовому порядку умови договору не оскаржувались, а тому просить позовні вимоги задовольнити повністю. Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши наявні в справі докази, з`ясувавши обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи із матеріалів справи судом встановлено, що 09.11.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФІНАНС» та [PERSON] було укладено договір позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0636377792 та отримання кредиту, згідно Заявки - анкети на умовах пропозиції (оферти) на укладення електронного договору позики №0636377792 від 09.11.2019 року, що акцептована відповідачем 09.11.2019 року шляхом підписання електронним підписом відповідача, вчиненим одноразовим ідентифікатором. (а.с. 9-11) При цьому, суд також враховує, що факт укладання договору позики №0636377792 від 09.11.2019 року не заперечується відповідачем у відзиві на позовну заяву. Відповідно до п.1.1 договору позики Товариство надає позичальнику фінансову послугу з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, а саме: кошти на умовах фінансового кредиту для власних потреб на умовах цього договору, а також згідно Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту за умовами програми «MoneyBOOM» (надалі - Правила), які є невід?ємною частиною договору, а позичальник зобов?язується отримати та належним чином використовувати і повернути в передбачені цим договором строки кредит та сплатити відсотки й інші платежі за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором та Правилами. У п.1.2 договору позики визначено, що кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії Договору - 36 календарних місяців з дня підписання Договору, з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного Сторонами у Додатку №1 та Додатку №2 до Договору - при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та Додатку №3 та Додатку №4 до Договору - при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту. Строк користування кожним траншем є окремим та визначається відповідно до умов Договору: Додатку №1 та Додатку №2 до Договору - при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та Додатку №3 та Додатку №4 до Договору - при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту. Позичальник має право здійснити дострокове погашення кредиту (траншу) за Договором і сплатити проценти за фактичний строк користування кредитом (траншем). У п.1.5. договору позики визначено, що загальний (максимальний) розмір кредитної лінії становить 20 000 грн. Згідно із п.1.6 вищевказаного договору в рамках дії даного договору сторони погодили наступні загальні умови, а саме: до умов даного договору застосовуються фіксована процентна ставка. Порядок обчислення процентної ставки встановлюється цим пунктом договору та Правилами. Розмір відсотків за один день користування кредитом (траншем) та річна відсоткова ставка визначаються сторонами у Додатку №1 та Додатку №2 до Договору - при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та Додатку №3 та Додатку №4 до Договору - при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту. Відсотки за користування поточним кредитом (траншем) нараховується за один календарний день від фактичної суми грошових коштів, які позичальник зобов?язаний повернути Товариству в рамках наданого кредиту (траншу) в день такого нарахування. Відповідно до п.1.7 договору протягом 36 календарних місяців з дня укладення договору позичальнику надається право користуватися діючим лімітом кредиту, які позичальник зобов`язаний повернути товариству в рамках надання кредиту на умовах договору та Правил. Як вбачається з умов договору (п.1.10.2, 1.14) максимальна річна відсоткова ставка за кредитом становить 638,75 %. У п.п.5.1-5.4 договору позики визначено, що у випадку порушення зобов?язання, що виникає з цього договору винна Сторона несе відповідальність, визначену цим договором, Правилами та чинним законодавством України. Порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього договору. У разі прострочення позичальником строків сплати поточного кредиту та відсотків за користування кредитом частково/або у повному обсязі позичальник самостійно нараховує та сплачує Товариству, на його вимогу, пеню в розмірі 1,75 % від несвоєчасно сплаченої суми (кредиту та відсотків) за кожен день прострочення. Нарахування пені здійснюється із врахуванням п. 5 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Отримання (Вимагання) Товариством від позичальника платежів в рахунок оплати пені (неустойки) за прострочення позичальником строків сплати поточного кредиту та відсотків за користування кредитом є правом Товариства, а не його обов?язком. (а.с. 9-11) 21.02.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФІНАНС» та [PERSON] було підписано пропозицію надання 3 траншу кредиту згідно Заявки анкети №0636377792 від 09.11.2019 року підписаний електронним підписом - 6n4d9v. Сторонами погоджено основні умови кредиту розмір кредиту (траншу) 4000 грн., строк користування кредитом (траншем) 30 днів, строк дії договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0636377792 від 09.11.2019 року 3 роки, відсоткову ставку 1.75% а один день користування кредитом. (а.с.12-13) На підтвердження виконання умов договору, щодо перерахування кредиту відповідачу, позивачем долучено лист директора ТОВ «Універсальні платіжні рішення» - [PERSON] відповідно до якого підтверджується успішність перерахування 21.02.2020 року коштів на платіжну картку [NUMBER] у розмірі 4000 грн., призначення платежу зарахування 4000 грн. на платіжну картку [NUMBER] . Також, позивачем долучено лист директора ТОВ «ІНФІНАНС» [PERSON] про зарахування 21.02.2020 року на банківську картку клієнта [PERSON] коштів згідно кредитного договору 0636377792 у розмірі 4000. (а.с.24, 25) При цьому, суд також враховує, що факт отримання коштів [PERSON] у розмірі 4000 грн. не заперечується відповідачем у відзиві на позовну заяву. 14 липня 2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір факторингу №14-07/21, відповідно до умов якого ТОВ «Інфінанс» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі за договором №0636377792 від 09.11.2019 року. (а.с.35-50) В свою чергу, відповідно до договору про відступлення прав вимоги №10-01/2023, укладеного 10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект центр», ТОВ «ТОВ «Вердикт Капітал» відступив шляхом продажу ТОВ «Коллект центр» належні йому права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників. (а.с.51-69) Порядок укладення договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію». Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Правила надання грошових коштів у кредит ТОВ «Інфінанс» перебувають в загальному доступі, опубліковані на сайті товариства. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Поряд з цим, без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19. В свою чергу, згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу. Тобто, підставою для заміни сторони, а саме процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах. Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлене договором або законом. Тобто відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. У статті 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише суб`єктний склад у частині кредитора. За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Такі висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18. Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України). Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20). Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі №910/19199/21). З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор. Аналіз наведених норм права свідчить про те, що згідно із нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №6-459цс17, яка є актуальною, що підтверджено ухвалою Великої Палати Верховного Суду у справі №761/33403/17 від 22 квітня 2021 року. З вищенаведеного вбачається, що саме на первісного кредитора покладено обов`язок представити новому кредитору всі документі, які слугували підставою виникнення боргового зобов`язання у боржника, оскільки правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, ТОВ «Колект центр» посилався на те, що відповідач не сплачував своєчасно грошові кошти для погашення позики за договором №0636377792 від 09.11.2019 року, тобто порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість, яка становить 73509,21 грн, з яких: 4000 грн заборгованості за кредитом, 69509,21 грн - заборгованості за відсотками. (а.с. 26-32) Однак, позивач просив суд стягнути меншу суму у розмірі 53839,21 грн, яка складається з: 4000.00 - заборгованість за тілом кредиту; 49839,21 - заборгованість за відсотками. Твердження відповідача про те, що відсотки, які нараховані поза межами строку кредитування стягненню не підлягають, адже за умовами кредитного договору кредитор ТОВ «Інфінанс» зобов`язався видати відповідачу кредит строком на 30 календарних днів, є безпідставними, оскільки за умовами кредитного договору строк дії договору - 36 календарних місяців (п.1.2.); процентна ставка - 1,75% на 30 днів (п.1.6.); протягом 36 календарних місяців з дня укладення договору позичальнику надається право користуватися діючим лімітом кредиту (п.1.7.); договір продовжується на 36 календарних місяців, якщо до його закінчення жодна із сторін письмово не повідомила про його закінчення (п.1.9.); за продовження/ зміну строку дії користування поточним кредитом (траншем), позичальником сплачуються нараховані відсотки (у разі наявності, штрафні санкції) за Основним боргом до дня здійснення продовження строку дії поточного кредиту (п.1.11). Аналізуючи зазначені положення договору, укладеного між ТОВ «Інфінанс» та відповідачем суд звертає увагу на те, що у договорі розрізняється строк користування кредитом (траншем), який становить 30 днів та строк дії договору - 36 міс (3 роки), а тому кредитодавець мав право стягувати з позичальника відсотки за кожен день користування кредитом у розмірі 1,75% в межах дії договору. Аналогічний висновок викладений у постанові Львівського апеляційного суду від 15 грудня 2025 року у справі № 466/4592/24. Таким чином, доводи відповідача в цій частині не беруться до уваги. Враховуючи наведене, з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» слід стягнути заборгованість за надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0636377792 від 09.11.2019 року в сумі 53839,21 грн, яка складається з: 4000.00 - заборгованість за тілом кредиту; 49839,21 - заборгованість за відсотками. Щодо заявлених судових витрат. Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч.1, п. 1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч.8 ст.141 ЦПК України). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2 ст.137 ЦПК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. У ч.4 ст.62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні, відповідно до статті 1 якого договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності) (ч.3 ст.4 зазначеного Закону). Відповідно до ст.13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги (ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що до судових витрат на професійну правничу допомогу віднесено витрати на правничу допомогу адвоката, і така допомога надавалася саме тим адвокатом (адвокатами), з яким укладено договір про надання правової допомоги або з відповідним адвокатським бюро чи об`єднанням. У ч.1, 3 ст.12, ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). При подачі позовної заяви ТОВ «Коллект Центр» просило стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 16000 грн. На підтвердження понесення таких витрат представник позивача надав договір про надання правової допомоги № 02-09/2024-6 від 02.09.2024 року укладений між ТОВ «Коллект Центр» та ФОП [PERSON] , тарифи на послуги ФОП [PERSON] , заявку на надання юридичної допомоги № 8 від 03.11.2025 року, витяг з акту № 11 про надання юридичної допомоги від 28.11.2025 року, платіжну інструкцію від 15.12.2025 року. Однак, матеріали справи не містять належних доказів того, що ці послуги були надані саме адвокатами чи адвокатським об`єднанням, діючим у відповідності до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Наданий договір укладений з ФОП Косарецьковим В.М., який діє на підставі запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 2010350000000464609 від 07.12.2023 року. Витрати на юридичні послуги, надані стороні у справі іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку ч.4 ст. 137, ч.7 ст. 139 та ч.3 ст. 141 ЦПК України (див. п. 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21)). З наданих документів судом встановлено, що послуги з вивчення документів та підготовки позовної заяви надавав ФОП [PERSON] , що суперечить встановленим законодавством умовам відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, оскільки ст. 137 ЦПК України передбачено надання правничої допомоги адвокатом та, відповідно, компенсацію витрат за таку допомогу надану адвокатом, тому суд приходить до висновку, що в задоволенні вимог у частині стягнення витрат на правову допомогу, понесених позивачем, в розмірі 16000 грн. слід відмовити, так як правнича допомога надана позивачу не адвокатом, а ФОП [PERSON] тому не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку ч.4 ст. 137, ч.7 ст. 139 та ч.3 ст. 141 ЦПК України. Також, позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 2422.40 грн. що підтверджено квитанцією, яка міститься у матеріалах справи (а.с.78). На підставі наведеного, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422.40 грн. Щодо заявлених судових витрат відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позовні вимоги позивача задоволено повністю, тому судові витрати відповідача слід залишити за відповідачем. На підставі наведеного та

Outcome: approved