Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 19 лютого 2008 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір №772822/ФЛ, на підставі якого ВАТ КБ «Надра» надав їй кредитні кошти на суму 30 540 доларів США. Того ж дня, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» укладено договір поруки, відповідно до якого [PERSON] у разі невиконання [PERSON] умов кредитного договору, стає солідарним боржником і відповідає перед банком всім своїм майном, яке їм належить на праві власності, та особистими коштами. Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 10 січня 2014 року у справі №205/9262/13-ц стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в сумі 454040,37 грн., яка складається з: заборгованості по кредиту в розмірі 29 901,80 доларів США, що за курсом НБУ становить 239 005,08 грн., заборгованості по відсоткам у розмірі 20 884,92 доларів США, що за курсом НБУ становить 166 933,17 грн., заборгованості по пені в розмірі 2 964,03 доларів США, що за курсом НБУ становить 23 691,50 грн., заборгованості по штрафам у розмірі 3 054 доларів США, що за курсом НБУ становить 24 410,62 грн. і стягнуто рівними частками з відповідачів на користь ПАТ «КБ «Надра» судовий збір у розмірі 3 441 грн. Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 22 квітня 2021 року у справі №205/9262/13-ц замінено стягувача ПАТ «КБ «Надра» на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у виконавчих листах у цивільній справі №205/9262/13-ц. Згідно з договору №GL48N718070_І_3 про відступлення прав вимоги від 17 липня 2020 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. та зареєстровано в реєстрі за №509, право вимоги за кредитним договором №772822/ФЛ від 19 лютого 2008 року, що укладений між ВАТ КБ «Надра» і [PERSON] , перейшло до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» - новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників, іпотекодавців, заставодавців та поручителів. Пунком 2 вищезазначеного договору визначено, у тому числі, але не виключно, що новий кредитор має право вимагати сплати сум, передбачених статтею 625 ЦК України (індекс інфляції, 3% річних). Відповідачі не вчинили жодних дій щодо погашення кредитної заборгованості. Відповідно до розрахунку інфляційних витрат і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання становить 454 040,37 грн. за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року розмір нарахованих інфляційних витрат і 3% річних на суму боргу, заборгованість становить 286 900,15 грн., що складається з: інфляційного збільшення - 220 174,87 грн., 3% річних 66 725,28 грн. Зазначає, що судове рішення про стягнення з боржника коштів не виконувалось досить тривалий час, враховуючи, що таке прострочення є триваючим правопорушенням, кредитор - позивач вправі вимагати стягнення з боржника відповідача в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3% процентів річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання аж до повного його виконання. На підставі викладеного, представник позивача просив стягнути солідарно з відповідачів на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» інфляційні витрати і 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 286900,15 грн., а також стягнути з відповідачів судові витрати, у тому числі витрати на правову допомогу. Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 03 листопада 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 22 січня 2026 року ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду справи по суті. Представник позивача Скребець О.О. сформував у системі «Електронний суд» заяву, в якій не просив проводити розгляд справи без участі їх представника, підтримав позовні вимоги у повному обсязі та не заперечував проти заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, також шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті суду, заперечень проти позову суду не представили, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 10 лютого 2026 року ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст.280 ЦПК України, оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подали. При цьому, представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено, що 19 лютого 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір №772822/ФЛ, за умовами якого надано кредит у сумі 30 540 доларів США на строк до 11 лютого 2028 року (а. с. 20-21). Матеріалами справи підтверджено, що 19 лютого 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено договір поруки №772822/1, за умовами якого [PERSON] поручається за належне виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором №772822/ФЛ від 19 лютого 2008 року (а. с. 22). Також судом встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 січня 2014 року у цивільній справі №205/9262/13-ц, яке набрало законної сили 21 січня 2014 року, задоволено позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» та стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №772822/ФЛ від 19 лютого 2008 року в сумі 454 040,37 грн., яка складається з: заборгованості по кредиту в розмірі 29 901,80 доларів США, що за курсом НБУ становить 239 005,08 грн., заборгованості по відсоткам у розмірі 20 884,92 доларів США, що за курсом НБУ становить 166 933,17 грн., заборгованості по пені в розмірі 2 964,03 доларів США, що за курсом НБУ становить 23 691,50 грн., заборгованості по штрафам у розмірі 3 054 доларів США, що за курсом НБУ становить 24 410,62 грн., а також стягнуто рівними частками з відповідачів на користь ПАТ «КБ «Надра» судовий збір у розмірі 3 441 грн. (а. с. 23-24). Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Матеріалами справи підтверджено, що 17 липня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» і ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір про відступлення прав вимоги №GL48N718070_І_3, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. та зареєстровано в реєстрі за №509, за умовами якого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло права вимоги, зокрема до [PERSON] , [PERSON] за кредитним договором №772822/ФЛ від 19 лютого 2008 року, відомості про які містяться у додатку №1 до вищевказаного договору (а. с. 25-27). В матеріалах справи також наявна ухвала Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2021 року у справі №205/9262/13-ц, яка набрала законної сили 11 травня 2021 року, якою задоволено заяву ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про заміну стягувача і замінено стягувача ПАТ «КБ «Надра» на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у виконавчих листах у цивільній справі №205/9262/13-ц (2/205/87/14) за позовом ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. (а. с. 24-25). Положеннями ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно із ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦПК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї етапі поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі вили зобов`язань. Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вищевказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц. Пунктом 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц. Крім того, у пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц зазначено, що якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, під час судового розгляду встановлено, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2014 року у цивільній справі №205/9262/13-ц стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором №772822/ФЛ від 19 лютого 2008 року в сумі 454 040,37 грн. Тобто, вказаним судовим рішенням у справі №205/9262/13-ц підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальників перед ПАТ «КБ «Надра» у розмірі 454 040,37 грн. та його порушення. Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі №918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах №905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі №924/312/18, та висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16, до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього кодексу). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статті 625 цього кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16, у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі №759/4324/23. Положеннями ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Статтею 514 ЦПК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до встановлених судом обставин, наявних у матеріалах доказів новим та належним кредитором по відношенню до відповідачів є ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», оскільки 17 липня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» і ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено договір про відступлення прав вимоги №GL48N718070_І_3, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьовою А.В. та зареєстровано в реєстрі за №509, за умовами якого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло права вимоги також і до [PERSON] , [PERSON] за кредитним договором №772822/ФЛ від 19 лютого 2008 року, про що зазначено у додатку №1 до вищевказаного договору. Отже, як вбачається з рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2014 року у цивільній справі №205/9262/13-ц, та враховуючи перехід права вимоги щодо кредитної заборгованості за кредитним договором №772822/ФЛ від 19 лютого 2008 року, у відповідачів існує грошове зобов`язання перед ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», а доказів виконання якого відповідачами надано не було, тому суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення з відповідачів у солідарному порядку 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України. При цьому, можливість нарахування боржникам кредитором наслідків прострочення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, після реалізації права на дострокове стягнення усієї суми кредиту і наявності судового рішення, яке не виконано, встановлена постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, у постановах Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі №759/4755/19, від 29 листопада 2023 року у справі №753/1527/22, від 31 липня 2024 року у справі №161/11703/22, від 27 листопада 2024 року у справі №759/4324/23, від 25 вересня 2024 року у справі №206/2984/23. Оскільки розмір заборгованості відповідачів за кредитним договором, було визначено судом, саме у національній валюті України гривні, і саме на цей розмір заборгованості позивачем здійснено нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, що передбачено ст. 625 ЦК України та узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 127/13406/18. У зв`язку з вищезазначеним, загальна сума 3% річних, інфляційних втрат, понесених ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп`унаслідок прострочення відповідачами сплати заборгованості визначеної рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2014 року у цивільній справі №205/9262/13-ц, згідно з розрахунками суми 3% річних за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року за прострочення сплати заборгованості, сума 3% річних становить: 66 725,28 грн. та суми інфляційних втрат 220 174,87 грн. Враховуючи вищезазначене, з наявних у матеріалах справи доказів, судом встановлено, що відповідачами, станом на час розгляду справи, заборгованість не сплачена, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2014 року у цивільній справі №205/9262/13-ц не виконано, а тому вимоги позивача про сплату йому відповідачами 3% річних від простроченої суми заборгованості, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірними та підлягають стягненню. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості у повному обсязі, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та підтверджені доказами. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а тому сума судового збору підлягає стягненню з відповідачів. Оскільки судовий збір віднесений до складу судових витрат, які не є зобов`язанням у розумінні ст. 509 ЦК України та відсутні підстави для стягнення їх на підставі ст. 543 ЦК України в солідарному порядку, тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 3 442,81 грн., тобто по 1 721,41 грн. з кожного. Також пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 2 статті 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Отже, задовольняючи позовні вимоги, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України вирішує питання про стягнення з відповідачів на користь позивача також понесених позивачем витрат на правову допомогу, що підтверджуються договором №02/01-24 про надання правової допомоги від 02 січня 2024 року, який укладений між ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та АО «Юлії Чміль», в особі керуючого Чміль Ю.В., яка діє на підставі статуту та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серії ДП № 3080 від 10 червня 2016 року, ордеру на надання правничої допомоги Серії АЕ № 1325326 від 05 травня 2025 року; додатком №1 від 02 січня 2024 року до договору №02/01-24 про надання правової допомоги від 02 січня 2024 року з визначенням вартості послуг за вищевказаним договором; актом про надання правової допомоги №0611-25 від 06 листопада 2025 року до договору №02/01-24 про надання правової допомоги від 02 січня 2024 року на загальну суму в розмірі 8 500 грн. (а. с. 54-60). Зі змісту вищевказаного акту про надання правової допомоги бюро надало клієнту юридичні послуги у справі №205/14011/25, що розглядається в Новокодацькому районному суді міста Дніпра, а клієнт прийняв надані послуги; вартість послуг за період, вказаний в п. 1 цього акту, ґрунтується на тарифах, погоджених сторонами в додатку №1 до договору про надання правової допомоги №02/01-24 від 02 січня 2024 року, та становить суму в розмірі 8 500 грн., яка включає в себе: ознайомлення з матеріалами справи за наданим пакетом документів клієнтом, аналіз наданих документів, ознайомлення з судовою практикою та визначення перспективи справи (3 год. 4 500 грн.); складання позовної заяви, у тому числі формування пакету документів для подання позовної заяви з додатками для суду (4 000 грн.). Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24 січня 2019 року у справі №910/15944/17). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 8 500 грн. не відповідають у повній мірі критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечать принципу розподілу таких витрат, оскільки з матеріалів справи вбачається відсутність співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних правових (юридичних) послуг та їх необхідністю, обсягом наданих адвокатом послуг. Крім того, сторони у справі до суду не з`являлися, будь-яких додаткових обґрунтувань представником позивача надано не було. Однак, враховуючи, що рішенням суду позов задоволено, що дає суду підстави зазначити про здійснення адвокатом належного захисту позивача, але судом враховується недотримання співмірності затрат на правничу допомогу, і тому необхідно зменшити розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача до суми 3 000 грн. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд також зазначає, що оскільки вони віднесені до складу судових витрат, які не є зобов`язанням в розумінні ст. 509 ЦК України, і відсутні підстави для стягнення їх на підставі ст. 543 ЦК України в солідарному порядку, тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір по 1 500 грн. з кожного.

Outcome: approved