Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Пилипчук Віталій Григорович, товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕР-ТАС» про виключення майна з-під опису та арешту, визнання права власності на майно. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 22.03.2017 року у справі № 2-3058/12 було визнано за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на земельну ділянку площею 0,0770 га, кадастровий номер 3222485901:01:019:0032, що розташована в [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю [PERSON] , єдиним спадкоємцем якого є позивач. Зазначає, що у 2015 році належна йому земельна ділянка була продана без його згоди і участі, в подальшому поділена відповідачкою [PERSON] на дві земельні ділянки. В результаті поділу успадкованої земельної ділянки, була утворена, зокрема земельна ділянка 3222485901:01:019:5051, місцезнаходження: [ADDRESS] , загальною площею: 0,0374 га, яка належить йому на праві власності, як і до цього належала ціла земельна ділянка. Позивач наголошує, що його право власності на землю порушене і підлягає відновленню. Вказує, що земельні ділянки вибули з його володіння на підставі нікчемних угод та поза його волею. Звертає увагу, що належне йому право власності і надалі намагаються порушити, шляхом продажу земельної ділянки, кадастровий номер 3222485901:01:019:5051, місцезнаходження: [ADDRESS] , загальною площею: 0,0374 га, з аукціону, в рахунок боргів [PERSON] , що проводяться в інтересах [PERSON] . Опис, арешт та передача земельної ділянки на реалізацію проведені без врахування приналежності йому даної ділянки. Наголошує, що належне йому право власності вже було захищене у 2017 році шляхом визнання за ним права власності на це майно. Посилаючись на ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України про непорушність права власності, ст. 388 ЦК України про витребування майна у добросовісного набувача, ст. 392 ЦК України про пред`явлення позову про визнання права власності, просить: - виключити з-під опису й арешту, накладеного приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Пилипчуком В.Г. земельну ділянку кадастровий номер 3222485901:01:019:5051, місцезнаходження: [ADDRESS] , загальною площею: 0,0374 га; - визнати за ним право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3222485901:01:019:5051, місцезнаходження: [ADDRESS] , загальною площею: 0,0374 га та витребувати її на його користь у [PERSON] . 05.01.2024 року позивачем повторно через канцелярію суду подано заяву про забезпечення позову з мотивів, що в ній викладені, в якій останній просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення продажу арештованого майна, а саме: земельної ділянки, кадастровий номер 3222485901:01:019:5051, місцезнаходження: [ADDRESS] , загальною площею: 0,0374 га, у виконавчому провадженні № 68518412 з виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області № 369/6092/20 від 31.01.2022 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.01.2024 заяву (повторну) [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі № 369/21083/23 - задоволено. Зупинено продаж арештованого майна, а саме: земельної ділянки, кадастровий номер 3222485901:01:019:5051, місцезнаходження: [ADDRESS] , загальною площею: 0,0374 га, у виконавчому провадженні № 68518412 з виконання виконавчого листа Києво-Святошинського районного суду Київської області № 369/6092/20 від 31.01.2022 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.02.2024 відкрито провадження по справі, розпочато підготовче провадження. Від відповідачки [PERSON] та її представника адвоката Буракова І.О. відзиву на позов не надходило. У лютому 2024 року від представника відповідачки [PERSON] адвоката Лаухіної В.В. надійшов відзив на позов, в якому сторона відповідача заперечувала проти позову, вказуючи на необґрунтованість, надуманість позовних вимог та обрання позивачем неналежного способу захисту. В обґрунтування своїх заперечень заявляла про неможливість ідентифікації особи, вказаної в рішенні №2-3058/12, на яке як на підставу своїх позовних вимог посилається [PERSON] , на передчасність звернення до суду та на неналежність обраного позивачем способу захисту. Також, відповідачка [PERSON] звертала увагу суду на конфлікт інтересів між самим позивачем, адвокатом Бураковим І.О., який особисто подав позов у канцелярію і чий ордер на представництво позивача долучено до матеріалів справи, та відповідачкою [PERSON] , яка є дружиною адвоката Буракова І.О. і чиї інтереси він також представляє. До відзиву долучено клопотання про витребування доказів та про визнання явки [PERSON] обов`язковою. Інших заяв по суті від сторін не надходило. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.01.2025 клопотання представника відповідачки [PERSON] адвоката Лаухіної В.В. задоволено. Витребувано від Державної прикордонної служби відомості про перетин українського кордону позивачем [PERSON] ; витребувано від Державної міграційної служби України відомості про зареєстроване на території України місце проживання позивача [PERSON] ; витребувано від Державної податкової служби України інформацію про джерела та суми нарахованого доходу позивача [PERSON] за період з 01.01.2010 по 18.02.2024. На виконання ухвали суду про витребування доказів органи державної влади надали запитувану інформацію та відомості. Ухвалою суду від 16.07.2025 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті. 13.10.2025 та 22.10.2025 року від позивача надійшла заява про відмову від позову. До суду від позивача повторно надійшла заява про відмову від позову, в якій від також інформує суд, що здійснює у цьому процесі самопредставництво та не уповноважував жодного з адвокатів на представництво його інтересів у суді. 28.10.2025 року для з`ясування всіх обставин справи, отримання пояснень щодо поданих заяв про відмову від позову та з`ясування позиції позивача щодо того, чи підтримує він заявлені позовні вимоги, для повного та об`єктивного розгляду справи, суд своєю ухвалою визнав обов`язковою явку позивача [PERSON] в судове засідання для дачі особистих пояснень по суті спору. Розгляд справи відкладено на 29.01.2026. 29.01.2026 року позивач та його представник, а також відповідачі та їх представники в судове засідання не з`явилися. Від позивача надійшла заява про залишення заяв про відмову від позову без розгляду та розгляд справи у відсутність позивача. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про залишення без розгляду заяв позивача про відмову від позову. Від представника відповідачки [PERSON] адвоката Лаухіної В.В. надійшла заява про розгляд справи без участі відповідачки та її представника. Від відповідачки [PERSON] та її представника жодних заяв та клопотань не надходило. Враховуючи строки розгляду справи і той факт, що справа перебуває у провадженні більше двох років, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутності сторін на підставі наданих письмових доказів. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30.09.2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі № 450/1686/17 та від 15.07.2019 року у справі № 235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Відповідно до ч. 3 ст.12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі наданих позивачем доказів судом встановлено, що 22 березня 2017 року Апеляційний суд Київської області своїм рішенням у справі № 2-3058/12 задовольнив позовні вимоги [PERSON] до Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради, [PERSON] , третя особа: КП «БТІ Києво-Святошинскьої районної ради Київської області» про визнання права власності на спадкове майно, визнавши в порядку спадкування за законом право власності за [PERSON] на незакінчений житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0770 га, кадастровий номер 3222485901:01:019:0032, що знаходяться по [ADDRESS] , які належали померлому [PERSON] . Вказане судове рішення набрало законної сили. 03 лютого 2015 року громадянка російської федерації [PERSON] , будучи іпотекодержателем за договором іпотеки, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки, іпотекодавцем за яким був [PERSON] , продала незакінчений житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0770 га, кадастровий номер 3222485901:01:019:0032, що знаходяться по [ADDRESS] , [PERSON] . 09 лютого 2015 року громадянка російської федерації [PERSON] купила у [PERSON] незакінчений житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0770 га, кадастровий номер 3222485901:01:019:0032, що знаходяться по [ADDRESS] . 25 вересня 2015 року [PERSON] звернулася до компетентних органів із заявою про поділ земельної ділянки площею 0,0770 га, кадастровий номер 3222485901:01:019:0032, що знаходяться по [ADDRESS] , на сформовані при поділі дві нові земельні ділянки площею 0,0396 га та площею 0,0374 га. За результатами поділу земельної ділянки сформовано дві нові земельні ділянки, одна з яких: кадастровий номер 3222485901:01:019:5051, місцезнаходження: [ADDRESS] , загальною площею: 0,0374 га, про що Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області 10.10.2015 видано свідоцтво про право власності, серія та номер [NUMBER] . Право власності на вказану земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] . На примусове виконання виконавчого листа від 31.01.2022 № 369/6092/20 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у сумі 1911240,62 грн приватним виконавцем Пилипчуком В.Г. відкрито виконавче провадження № 68518412. В ході здійснення виконавчого провадження майно боржниці, а саме: земельна ділянка кадастровий номер 3222485901:01:019:5051, передане на реалізацію. Проведення аукціону було призначено на 10.01.2024. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.01.2024 в рамках забезпечення позову зупинено продаж арештованого майна у виконавчому провадженні № 68518412. На підставі наданих відповідачем [PERSON] доказів та витребуваних у відповідних органів державної влади відомостей судом встановлено, що позивач [PERSON] не проживає за вказаною в позові адресою, що одночасно є адресою місця розташування спірної земельної ділянки по [ADDRESS] та зареєстрованим місцем проживання відповідачки [PERSON] . Крім того, за наявними даними Державної міграційної служби України, місце проживання позивача, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , не встановлено. За наявними даними Державної податкової служби України, станом на 20.02.2025 у Державному реєстрі фізичних осіб платників податків відсутні відомості про джерела та суми виплачених доходів та утриманих податків позивача, [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] за період з 1 кварталу 2010 року по 1 квартал 2024 року. Судом також встановлено, що в долученому до позовної заяви рішенні Апеляційного суду Київської області № 2-3058/12, яким [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги, відсутні ідентифікуючі ознаки особи, на користь якої винесено вказане рішення, окрім його прізвища імені та по батькові. Матеріали справи не містять доказів у підтвердження того, що Позивач є саме тією особою, що вказана в резолютивній частині рішення № 2-3058/12. У суду нема підстав вважати, що долучене до позову рішення Апеляційного суду Київської області № 2-3058/12 належить саме Позивачеві, оскільки вказане рішення не містить а ні РНОКПП, а ні дати народження, а ні місця проживання особи, на користь якої воно ухвалене. Самі лише прізвище, ім`я та по батькові не дають належної, однозначної ідентифікації особи без додаткових ознак (інших ідентифікаційних даних). Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою. З огляду на неможливість однозначного встановлення приналежності рішення Апеляційного суду Київської області № 2-3058/12 позивачеві [PERSON] , суд критично оцінює вказаний доказ в якості правовстановлюючого документу. Окремо суд вважає за необхідне зауважити наступне. Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно зі статтею ст. 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами; 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. В разі відсутності підстав для висновку, що позивач позбавлений можливості оформити за собою право власності в позасудовому порядку, шляхом звернення до відповідного територіального органу Міністерства юстиції України, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, із заявою про державну реєстрацію права власності на підставі судового рішення, звернення до суду з позовом про визнання права власності вважається передчасним та таким, що не містить необхідних для застосування статті 392 ЦК України передумов. Способи захисту права, обрані позивачем, повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права. Суд звертає увагу, що позивач одночасно заявляє вимогу про визнання за ним права власності на земельну ділянку кадастровий номер 3222485901:01:019:5051 та про витребування даної земельної ділянки на його користь у [PERSON] . Проте в матеріалах позову не наведені підстави та мотиви для одночасного задоволення таких двох вимог. Натомість у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших. Тож, одночасне задоволення вимог про визнання права власності та витребування майна від добросовісного набувача суперечитиме суті правового захисту та є неефективним способом захисту права власника. Відповідно до статті 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Це правило за аналогією закону слід застосовувати і тоді, коли наявні у власника документи не дають змоги беззаперечно підтвердити право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа неможливо однозначно встановити, що майно є саме нерухомістю). Але таке застосування можливе лише за умови, що право на відповідне майно не зареєстроване за іншою особою. Якщо така реєстрація здійснена, то належним способом захисту є віндикаційний позов, а не позов про визнання права власності. Аналогічні за змістом висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020, справа № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19). Отже, самостійна вимога про визнання права власності на земельну ділянку не може бути задоволена у зв`язку з її неспроможністю та неефективністю, оскільки право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3222485901:01:019:5051 зареєстроване за відповідачкою [PERSON] . Водночас, за положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Аналіз норм чинного законодавства дає підстави дійти висновку, що володільцем нерухомого майна є той, за ким зареєстроване право власності на це майно. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Із запровадженням державної реєстрації прав власності на нерухоме майно функцію володіння, зокрема функцію оголошення такого права, виконує саме реєстрація. Натомість позивачем не надано доказів того, що він був володільцем земельної ділянки по [ADDRESS] . Позивач не довів обставин, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК України, необхідних для застосування віндикації. Підстав для застосування приписів статті 388 ЦК України немає. Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. У зазначеному контексті, суд бере до уваги, що позивач не надав докази на підтвердження свого права власності на земельну ділянку по [ADDRESS] , в тому числі права володіння нею. Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного аргументу та доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок їх у сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази та наведені аргументи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, обставини позову не підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим позов необхідно залишити без задоволення. Щодо заходів забезпечення позову суд зауважує наступне. Згідно зі ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. З огляду на прийняття рішення про відмову від задоволення позову, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 08.01.2024 року. Судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed