Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення за договором позики (борговою розпискою) у розмірі 56000 доларів США, що еквівалентно 2323423,20 гривень. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 06 червня 2018 року відповідач [PERSON] власноруч написав письмову боргову розписку відповідно до якої взяв у борг у позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 56 000,00 (п`ятдесят шість тисяч) доларів США, із кінцевою датою повернення 01.06.2019 року. Однак боргові зобов`язання відповідач не виконав, кошти не повернув, на дзвінки не відповідає та уникає спілкування. Також зазначає що загальний строк позовної давності передбачений ст.256 ЦК України закінчувався 01.06.2022 року від кінцевої дати повернення боргу, 01.06.2019 року, однак строк пропущений позивач з вагомих причин та підстав, зазначаючи що позивач проживає постійно в місті Херсон який на початку війни був окупований до весни 2023 року, що підтверджується Переліком територій на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією затверджений Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року №309, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022р. за №1668/39004. Ухвалою суду від 16.04.2025 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення за договором позики залишено без руху. 22 квітня 2025 року до суду від представника [PERSON] адвоката Боднар М.О. надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 23 квітня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого засідання. Представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи у відсутність, позов підтримав, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення. Відповідач в судові засідання не з`являлася, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалася належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, проте судова повістка (поштові відправлення з рекомендованими повідомленнями про вручення) повернулися до суду з відміткою АТ «Укрпошта» - «адресат відсутній». Заяв, клопотань або відзиву до суду не надходило. Згідно до п.п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно з ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 06 червня 2018 року, між [PERSON] як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено договір позики у простій письмовій формі, відповідно до якого [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 56 000,00 (п`ятдесят шість тисяч) доларів США, із кінцевою датою повернення 01.06.2019 року. На підтвердження отримання позики 06 червня 2018 року [PERSON] підписав розписку про отримання від [PERSON] грошових коштів у вищевказаній сумі. Відповідно до умов розписки, [PERSON] зобов`язався повернути борг у строк до 01.06.2019 року. Всупереч викладеному, станом на дату звернення до суду, відповідач вказану позику не повернув, чим порушив власні зобов`язання. Разом з цим, позивач вказав, що має постійне місце проживання та реєстрації в місті Херсон яке було окуповане російською федерацією, та знаходилося в окупації до весни 2023 року. Докази повернення боргу відповідачем, в матеріалах справи відсутні. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Власноруч написана та підписана [PERSON] боргова розписка підтверджують як факт укладення позики та зміст умов позичання коштів, так і факт отримання боржником від позикодавця грошової суми та обов`язок її повернути. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18), у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належно дослідивши докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. З матеріалів справи вбачається, що відповідач своє зобов`язання щодо повернення позики не виконав. Жодних доказів про повернення суми позики повністю або частково від відповідача не надходило. Отже сума заборгованості не була повернута ані повністю, ані частково, а відтак розмір основної заборгованості становить 56000,00 доларів США. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного суду від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку про можливість стягнення з відповідача суми заборгованості в іноземній валюті. Крім того, в силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 15140,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved