Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

Позивач ТОВ «ФК «Кеш ту гоу», інтереси якого представляє адвокат Пархомчук С.В., звернувся через систему «Електронний суд» до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 27317. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 09 квітня 2021 року між ТОВ «ФК «Авіра Груп» та відповідачем було укладено кредитний договір №27317 про надання фінансового кредиту, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на мобільний номер телефону відповідача. Підписуючи договір відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Згідно умов кредитного договору, позивач взяв на себе зобов`язання надати відповідачу фінансовий кредит на умовах строковості, зворотності, платності в сумі 2000 грн зі строком кредитування на 30 днів, стандартна процентна ставка 2,5 % в день. Однак, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, кредит та відсотки за користування кредитом не повернув, а тому станом на 25.06.2024 виникла заборгованість за кредитним договором, яка становить 12500,00 грн, з яких: 2000,00 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту та 10500,00 грн - прострочена заборгованість за процентами. 17.02.2022 між ТОВ «ФК «Авіра Груп» та ТОВ «ФК «Кеш ту гоу» укладено договір факторингу №02-17/02/2022, згідно якого ТОВ «ФК «Авіра Груп» відступило ТОВ «ФК «Кеш ту гоу» за плату належні йому права вимоги до боржників відповідно до реєстру боржників від 17.02.2022 року до договору факторингу №02-17/02/2022 та ТОВ «ФК «Кеш ту гоу» набуло права грошової вимоги до [PERSON] . З врахуванням наведеного позивач просив стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Кеш ту гоу» заборгованість за кредитним договором №27317 від 09 квітня 2021 року у загальному розмірі 12 500,00 грн, а також витрати, пов`язані з оплатою судового збору в розмірі 2422,40 грн. Ухвалою суду від 24 грудня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 22.01.2025 до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява, в якій він просив стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Кеш ту гоу» витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10500 грн, зазначаючи, що ці витрати підтверджуються актом про отримання правової допомоги від 21 січня 2025, платіжною інструкцією № 3 4394 від 21.01.2025 на суму 10500,00 грн (призначення платежу оплата за правничу допомогу) та рахунком на правничу допомогу згідно договору від 29 грудня 2024 року. Ухвалою суду від 02 жовтня 2025 року витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» інформацію по кредитній картці № [NUMBER] на ім`я відповідача. Ухвалою суду від 20 листопада 2025 року визнано обов`язковою особисту участь представника позивача. Ухвалою суду від 16 грудня 2025 року витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» розширену інформацію по кредитній картці № [NUMBER] на ім`я відповідача. У судовому засіданні представник позивача адвокат Пархомчук С.В. підтримав позовні вимоги просив їх задовольнити, також просив стягнути з відповідача понесені витрати на оплату судового збору та витрати на правову допомогу, додатково зазначив, що строк кредиту 30 днів, відповідач взагалі не погашав заборгованість. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Суду пояснив, що жодних кредитних договорів, в тому числі електронних, він з ТОВ «ФК «Авіра Груп» та з ТОВ «ФК «Кеш ту гоу» не укладав, відповідно, ніяких коштів від даного товариства не отримував. Вказав, що десь в жовтні 2020 року він в місті загубив свою барсетку, в якій був паспорт, мобільний кнопковий телефон, банківські картки і ще якісь картки, точно вже не пам`ятає. В зв`язку з цим він звернувся на Надвірнянське телебачення, щоб вони розмістили оголошення про загублені документи та залишив номер телефону свого сусіда, щоб з телебачення до нього передзвонили, якщо хтось звернеться що знайшов барсетку. Десь приблизно через тиждень, йому повідомив сусід, що загублену ним барсетку приніс на телебачення якийсь хлопчина. Він забрав барсетку, перевірив, з неї нічого не пропало, все було на місці. В подальшому, вже в 2021 році на його мобільний телефон почали дзвонити невідомі особи та вимагати повернути ніби-то отримані ним кредитні кошти. Тому, він звернувся з листами в НБУ та кіберполіцію щоб там вияснили, хто дзвонить та яким чином на нього був оформлений кредит. Писати листи йому допомагала вчителька, забезпечити участь якої у якості свідка він не має можливості. Крім того, відповідач зазначив, що він постійно користується кнопковими мобільними телефонами. Вважає, що хтось скористався загубленими ним документами та від його імені уклав з ТОВ «ФК «Авіра Груп» кредитний договір та отримав грошові кошти в сумі 2000 грн. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Кеш ту гоу». Суд, заслухавши представника позивача, відповідача, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, приходить до таких висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 12,13,81,89 ЦПК України передбачено: суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 09 квітня 2021 року між ТОВ «ФК «Авіра Груп» та відповідачем [PERSON] був укладений договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 27317, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на мобільний номер телефону відповідача, що підтверджується довідкою про ідентифікацію (а.с. 10). Відповідно до договору кредитодавець надав позичальнику (відповідачу [PERSON] ) грошові кошти в розмірі 2000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором про надання кредиту. Договір підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором АV3881. Згідно умов кредитного договору, ТОВ «ФК «Авіра Груп» взяло на себе зобов`язання надати відповідачу кредит в сумі 2000 грн зі строком кредитування на 30 днів, тобто до 08.05.2021, стандартна процентна ставка 2,5 % в день, кредит надавався у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на реквізити платіжної банківської карти відповідача. Сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з Графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору (п.2.1) (а.с.13-15). Також позивачем долучений графік розрахунків та орієнтовна сукупна вартість кредиту до договору, яким сторони погодили строки повернення кредиту, вказаний графік підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором АV3881 (а.с. 15, зворот.). Отримання відповідачем кредитних коштів в розмірі 2000 грн. підтверджується інформаційною довідкою ТОВ « Універсальні платіжні рішення» (ТОВ «УПР») з якої вбачається, що відповідачу 09.04.2021 року о 15:00:08 на банківську карту № [NUMBER] було перераховано грошові кошти в сумі 2000 грн (а.с. 20). Вказана обставина підтверджується наданою АТ КБ «ПриватБанк»інформацією за ухвалою суду від 16.12.2025 року, з якої вбачаться, що на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на платіжну картку № [NUMBER] було зараховано платіж у сумі 2 000,00 грн 09.04.2021 та надано рух коштів по картці. 17.02.2022 року між ТОВ «ФК «Авіра Груп» та ТОВ «ФК «Кеш ту гоу» укладено договір факторингу №02-17/02/2022, згідно якого ТОВ «ФК «Авіра Груп» відступило ТОВ «ФК «Кеш ту гоу» за плату належні йому права вимоги до боржників відповідно до реєстру боржників від 17.02.2022 року до договору факторингу №02-17/02/2022 та ТОВ «ФК «Кеш ту гоу» набуло права грошової вимоги до [PERSON] (а.с.9,16-19). ТОВ «ФК «Кеш ту гоу» 22.05.2025 направило відповідачу [PERSON] вимогу про виконання зобов`язань за кредитним договором № 27317 від 09.04.2021, право вимоги за яким відступлено на підставі договору факторингу № 02-17/02/2022 від 17.02.2022, проте така залишилась без задоволення (а.с. 7). Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором № 27317 від 09.04.2021, за період з 09.04.2021 по 25.06.2024 станом на 25.06.2024, загальна заборгованість [PERSON] становить 12500,00 грн, з яких: 2000,00 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту та 10500,00 грн - прострочена заборгованість за процентами. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням позичальником (відповідачем) [PERSON] взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, право вимоги по якому згідно укладеного договору факторингу перейшло до нового кредитора (позивача ТОВ «ФК «Кеш ту гоу»). До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України. Як передбачено ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку, а також, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно норм статей 628, 638 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Що ж до форми договору, то положеннями статті 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Виходячи з описаних норм законодавства, на підставі досліджених письмових доказів суд висновує, що відповідач 09.04.2021 в електронній формі уклав з ТОВ «ФК «Авіра Груп» договір № 27317, який підписав електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора. Вказане свідчить про виникнення між [PERSON] та ТОВ «ФК «Авіра Груп» кредитних правовідносин, до яких слід застосовувати вимоги ст. 509, 1054 ЦК України. Так, у частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Стаття 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За умовами укладеного договору, ТОВ «ФК «Авіра Груп» надало [PERSON] кредит у розмірі 2000,00 грн на 30 днів, стандартна відсоткова ставка 2,5 % в день. Факт перерахування відповідачу кредитних коштів підтверджений належними доказами, що описано вище. Даний факт [PERSON] заперечив, але жодних доказів в обгрунтування своїх заперечень суду не надав. Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту, як і його певні умови недійсними не визнавалися. Згідно зі ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Як установив суд, 17.02.2022 між ТОВ «ФК «Авіра Груп» та ТОВ «ФК «Кеш ту гоу» було укладено договір факторингу № 02-17/02/2022, відповідно до умов якого від першого до другого перейшло право вимоги до [PERSON] за договором № 27317 від 09.04.2021. Оскільки під час розгляду справи знайшли своє підтвердження як факт укладення між ТОВ «ФК «Авіра Груп» та [PERSON] договору № 27317, так і факт перерахування першим останньому кредитних коштів на зазначений ним у договорі рахунок, натомість доказів повернення таких у повному обсязі матеріали справи не містять, позивач набув права вимоги до відповідача на підставі договору факторингу, що описаний вище, суд уважає, що в останнього виникло право вимагати повернення позики (право дійсної вимоги), а у відповідача обов`язок по поверненню тіла кредиту в розмірі 2000,00 грн. Отже позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягають до задоволення. Щодо виникнення за договором № 27317 від 09.04.2021 обов`язку зі сплати відсотків за користування кредитними коштами та періоду, протягом якого вони нараховувалися, суд зважає на таке. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18.01.2022 (справа № 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Позивач, пред`являючи вимоги до [PERSON] , просив, у тому числі, крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками. З наданої позивачем виписки з особового рахунку за спірним договором встановлено, що заборгованість за процентами за користування кредитними коштами становить 10500,00 грн. Однак суд звертає увагу на те, що кредит надавався на 30 днів, тобто саме до 08.05.2021 кредитодавець мав право нараховувати відсотки за користування кредитними коштами. Тому, з урахуванням викладеного, суд уважає, що підставними до нарахування є відсотки, розрахунок яких проводився в межах погодженого сторонами строку кредитування. Виходячи з указаного, заборгованість за процентами станом на 08.05.2021 за спірним кредитним договором обґрунтовано становила 1500,00 грн, як це визначено в графіку розрахунків та орієнтовної сукупної вартості кредиту до договору. Відтак правомірно нарахованою заборгованістю за відсотками за користування кредитними коштами за договором № 27317 від 09.04.2021, яка нарахована у межах строку кредитування, слід уважати 1500,00 грн. При цьому про стягнення грошових коштів в порядку ст. 625 ЦК України позивач не заявляє, не наводить розрахунку процентів у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за договором, не обґрунтовує відповідну процентну ставку, суму таких процентів, як і не надає такий розрахунок до матеріалів справи. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів після закінчення строку кредитування за договором слід відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю, оскільки нараховування передбачених договором відсотків за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. До стягнення ж підлягають нараховані та несплачені відсотки в розмірі 1500,00 грн. Разом з тим, суд оцінює критично та не бере до уваги показання відповідача [PERSON] про те, що кредитний договір він не укладав та будь-яких кредитних коштів не отримував, а також про те, що він загубив барсетку з документами, телефоном та банківськими картками, якими хтось скористався та взяв на його ім`я кредитні кошти, оскільки доказів таких обставин відповідач суду не надав. Як встановлено в судовому засіданні після втрати банківських карток відповідач не звертався в банківські установи для вжиття заходів щодо їх заблокування. Також не звертався він до Надвірнянського РВП чи Надвірнянського відділу ДМС з заявами про втрату паспорта. Судом були задоволені клопотання відповідача про допит в судовому засіданні свідків, яких він зобов`язався забезпечити особисто та які, як він стверджував, могли підтвердити втрату ним документів, однак явку даних свідків [PERSON] так і не забезпечив, не зважаючи на те, що справа розглядалася протягом тривалого часу, клопотання викликати їх в судове засідання судовою повісткою суду не заявляв. Не надав відповідач суду і копії написаних ним листів (заяв), які, як він переконував суд, писав в НБУ та кіберполіцію. Також суд бере до уваги ту обставину, що (як стверджував відповідач) барсетку з картками та телефоном він втратив у жовтні 2020 року, та через декілька днів їх йому повернули, тоді як кредитний договір був укладений 09.04.2021. Крім того, ухвалою суду від 16.12.2025 року судом була витребувана з АТ КБ «ПриватБанк» інформація та докази щодо отримання [PERSON] кредитної картки та зарахування на неї кредитних коштів. Як вбачається з відповіді КБ «ПриватБанк» від 06.01.2026 року №20.1.0.0.0/7-260101/7523-БТ на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] з ідентифікаційними даними [PERSON] , як власника картки. З долученої до відповіді виписки по рахунку № [NUMBER] за договором №б/н за період 09.04.2021 року - 09.04.2021 року вбачається, що вона містить зарахування на суму 200000 грн. З огляду на зазначене вище, враховуючи, що відповідач порушив умови укладеного договору № 27317 від 09.04.2021, право вимоги за яким набув позивач, у встановленому порядку та строки не погашав заборгованість, суд дійшов висновку, що з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Кеш ту гоу» слід стягнути 3500,00 грн, з яких: 2000,00 грн заборгованості за тілом кредиту, 1500,00 грн заборгованості за нарахованим та несплаченими відсотками, а позов задовольнити частково. Щодо розподілу судових витрат: Питання судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 ЦПК України, при цьому враховує, що до судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, останній відносить оплату судового збору у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією (а.с. 24), а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10500,00 гривень. Беручи до уваги, що суд дійшов висновку про задоволення позову частково і стягнення з відповідача 3500,00 грн боргу, тому, з урахуванням ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 678,27 грн (2422,40грн*28%) сплаченого судового збору, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке. Згідно із ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Позивач на підтвердження понесених витрат на правничу професійну допомогу в розмірі 10500,00 гривень надав: - договір про надання правової допомоги від 29.12.2023, який укладений між ТОВ «ФК «Кеш ту гоу» та адвокатом Пархомчуком С.В., в якому визначено, що вартість правової допомоги адвоката (гонорар) обчислюється, виходячи із фактично затрачених годин роботи адвоката (погодинна оплата), та розраховується виходячи з вартості годин роботи адвоката, яка встановлюється сторонами у розмірі 2000 грн за одну годину фактично витраченого часу на надання правової допомоги (а.с. 11-22); - довіреність ТОВ «ФК «Кеш ту гоу» від 29.12.2023 та 30.12.2024, яка видана на ім`я адвоката Пархомчука С.В. (а.с. 6, 45, 114,115); - акт про отримання правової допомоги від 21.01.2025, згідно з яким адвокат Пархомчук С.В. надав ТОВ «ФК «Кеш ту гоу» послуги з правової допомоги на суму 10500,00 грн, з яких: зустріч та консультація щодо кредитної заборгованості (1 год) - 2000 грн, складення та подання позовної заяви (2,5 год) - 5000 грн, інші клопотання, заяви до суду (1,5 год) - 3000 грн, канцелярські витрати 500 грн (а.с. 46); - рахунок 21.01.2025-3 від 21.01.2025, в якому сума до сплати за надання правничої допомоги за договором про надання правової допомоги від 29.12.2023 становить 10500,00 грн та платіжну інструкцію № 3 4394 від 21.01.2025, про сплату вказаної суми (а.с.48-49). Таким чином, позивач на обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу у справі подав належні та допустимі докази, що описані вище. Сума гонорару адвоката повинна бути такою, що відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціні позову. Для правильного визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09. червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Беручи до уваги, що суд дійшов висновку про задоволення позову частково і стягнення з відповідача 3500,00 грн боргу, тому, з урахуванням ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2940,00 грн (10500грн*28%) судових витрат на професійну правничу допомогу, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам. На підставі викладеного,

Outcome: approved