Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області із позовом до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна. В обґрунтування заявленого позову вказав, що 04.06.2009 між ним та ТОВ «Тернопіль Вечірній» був укладений Договір про спільну діяльність по реконструкції павільйону під адміністративно-торговий склад (просте товариство) та посвідчений приватним нотаріусом Магдич О.О. Метою укладення договору була реконструкція павільйону під адміністративно-торговий заклад за адресою: м.Тернопіль, вул.Чорновола, 1. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] зобов?язався здійснити повне та безперервне фінансування спільної діяльності. 19.06.2009 між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. На підставі попередніх домовленостей між сторонами договору та у зв`язку з передачею позивачем ТОВ «Тернопіль Вечірній» грошових коштів у розмірі 2 120 000 грн, 20.08.2009 [PERSON] та ТОВ «Тернопіль Вечірній» уклали Меморандум про узгодження спільних домовленостей та дій та Договір про інвестиційну діяльність (пайова участь у реконструкції павільйону під адміністративно-торговий заклад). Меморандум було укладено з метою участі у повній реалізації та втіленні правочинів, які укладені та будуть в майбутньому укладені між сторонами та стосуються спільної діяльності Сторін по реконструкції павільйону під адміністративно-торговий заклад за адресою: м. Тернопіль, вул. Чорновола, 1. У Меморандумі Сторони погодилися, що на виконання умов Договору про спільну діяльність Стороною 2 (позивачем) передано Стороні 1 (ТОВ «Тернопіль Вечірній») кошти в сумі 2 120 000 грн. Сторони з метою належного оформлення результатів спільної діяльності, а саме реєстрації права власності на частину адміністративно-торгового комплексу, що складається з приміщень, вирішили припинити укладений Договір про спільну діяльність та у строк до 5 днів з моменту підписання цього Меморандуму укласти Договір про інвестиційну діяльність (реконструкції павільйону під адміністративно-торговий заклад), який надасть належні та достатні правові підстави уже для оформлення результатів спільної діяльності (п.3.4 Меморандуму). 21.08.2009 року між позивачем та ТОВ «Тернопіль Вечірній» укладено Договір про інвестиційну діяльність, який був посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського округу Магдич О.О. та зареєстровано в реєстрі за №1954. 16.12.2011 року за позивачем зареєстровано право власності на нежиле приміщення адміністративно-торгового закладу за адресою [ADDRESS] та нежиле приміщення адміністративно-торгового закладу за адресою [ADDRESS] . 01.12.2016 року шлюб між сторонами був розірваний за рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, ухвалений у справі №607/18886/15-ц. Тому, позивач переконаний, що незважаючи на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно відбулася вже в період шлюбу між сторонами, спірне нерухоме майно було придбане за особисті кошти позивача, які були передані за договором ТОВ «Тернопіль Вечірній» ще до шлюбу, та не належать до спільної сумісної власності подружжя, а тому нежиле приміщення адміністративно-торгового закладу за адресою [ADDRESS] та нежиле приміщення адміністративно-торгового закладу за адресою [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] 11.10.2022 судом відкрите провадження у справі та визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Відзиву на позов відповідач не подав, однак 18.11.2022 до суду надійшов зустрічний позов від [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім?єю до шлюбу та поділ спільного майна подружжя. У зустрічному позові позивач вказує, що [PERSON] у первісному позові посилається на сумнівні докази. Позивач за зустрічним позовом в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що спільне проживання сторін мало місце до укладення шлюбу, починаючи з 2006 року, і воно не носило формальний характер, а було поєднано зі спільним побутом та веденням спільного господарства, виконанням соціальних ролей, притаманних подружжю. Зокрема, сторони у 2006 році спільно відпочивали у м. Солоніки, Греція, у 2005 та 2007 роках у Криму, разом зустрічали Новий рік у 2006, 2008 тощо. Стосунки між сторонами почалися ще коли [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , хоча фактичні шлюбні відносини вже були припинені. Виходячи з наведеного позивач за зустрічним позовом, посилаючись на норми сімейного законодавства (ст. 74 СК України - якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності), вважає, що в будь-якому випадку кошти у розмірі 2 120 000 грн, які були спрямовані [PERSON] на реконструкцію павільйону під адміністративно-торговий заклад за адресою [ADDRESS] ), були спільною сумісною власністю, а тому і набуте нерухоме майно також є спільною сумісною власністю. Крім того, позивач за зустрічним позовом покликається на презумпцію спільності майна подружжя та вказує, що вона не була спростована відповідачем за зустрічним позовом, на преюдиційну обставину встановлену у рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, ухваленому у справі № 607/13370/21, щодо встановлення того, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, позивач за зустрічним позовом запропонував спосіб поділу спірного майна в натурі, зокрема: нежиле приміщення адміністративно-торгового закладу за адресою [ADDRESS] , - 199,7 кв.м. - присудити [PERSON] , нежиле приміщення адміністративно-торгового закладу за адресою [ADDRESS] , - 258,5 кв.м. - присудити [PERSON] . Залишити у спільній власності та спільному користуванні сходову клітку першого поверху площею 15,8 кв.м., сходову клітку другого поверху площею 17,7 кв.м., сходову клітку третього поверху площею 17,6 кв.м., приміщення третього поверху №17 площею 20,6 кв.м., №22 площею 9,8 кв.м., №23 площею 2,9 кв.м. та №24 площею 1,9 кв.м. Разом із зустрічним позовом представник [PERSON] адвокат Пересоляк О. С. подав клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з переглядом в апеляційній інстанції справи № 607/13370/21 про визнання недійсними договорів іпотек, які були укладені на забезпечення зобов`язань позичальника [PERSON] . Предметом іпотеки були: нежилі приміщення адміністративно-торгового закладу за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 458,2 кв.м. Підставою позову зазначалось відсутність згоди на укладення договорів іпотек другого з подружжя [PERSON] 09.01.2023 до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якому представник відповідача за зустрічним позовом адвокат Кавійчик В.П. вказує, що [PERSON] надав всі наявні у нього документи на підтвердження того, що фінансування спірного нерухомого майна здійснювалося за його особисті кошти. Зокрема, у відповідь на адвокатський запит [PERSON] ТОВ «Тернопіль Вечірній» зазначило, що уся первинна бухгалтерська документація за період 2001-2018 років вилучена для знищення документів, невнесених до Національного архівного фонду, що підтверджується Актом від 14.12.2021 №01. Щодо спільного проживання і спільного ведення господарства сторонами до укладення шлюбу, у відзиві зазначено, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Крім того, факт спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю не відповідає дійсності, адже з 2007 року відповідач перебував у близьких стосунках та періодично проживав разом з теперішньою дружиною [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що можуть підтвердити свідки [PERSON] та [PERSON] . Інші заяви по суті справи від сторін до суду не надходили. 27.03.2023 ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Дзюбича В.Л. було постановлено прийняти до провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна, набутого за час шлюбу, особистою приватною власністю та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю до шлюбу та поділ спільного майна подружжя. У судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Кавійчик В.П. свої позовні вимоги підтримала повністю, пославшись на мотиви, викладені у позовній заяві. Проти зустрічного позову заперечила. Зазначила, що грошові кошти у розмірі 2 120 000 грн, які вносилися до ТОВ «Тернопіль Вечірній» [PERSON] для проведення реконструкції павільйону під адміністративно-торговий заклад за адресою: м. Тернопіль, вул. Чорновола, 1, на підставі Договору, в подальшому - Меморандуму про узгодження спільних домовленостей та дій та Договору про інвестиційну діяльність про спільну діяльність по реконструкції павільйону під адміністративно-торговий склад, належали йму на праві особистої приватної власності. Державна реєстрація права власності на нежилі приміщення, які були зведені внаслідок такої реконструкції, дійсно була проведена після укладення сторонами шлюбу (16.12.2011), однак це не є безумовною підставою для визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, оскільки спірне нерухоме майно набуте за особисті кошти позивача [PERSON] . Адвокат Кавійчик В.П. категорично заперечила щодо факту спільного проживання і ведення господарства [PERSON] та [PERSON] з 2006 року, посилалась на показання свідків, а також на те, що вже в 2007 році [PERSON] та його теперішня дружина [PERSON] періодично проживали разом та перебували у стосунках. Представник позивача наголошував, що шлюб між сторонами спору мав фіктивний характер, його основна мета для [PERSON] полягала в отриманні громадянства Федеративної Республіки Німеччина, а для [PERSON] - в отриманні матеріального прибутку від сприяння у цьому [PERSON] . Адвокат Кавійчик В.П. не заперечила того, що [PERSON] та [PERSON] могли проводити певний час разом, відпочивати разом, однак звернула увагу, що це не свідчить про те, що сторони постійно проживали разом, спільно вели господарство, мали спільний бюджет. Навпаки, те, що [PERSON] власноручно підписала розписку, у якій вказала, що вона отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 85 000 євро за укладення фіктивного шлюбу та зобов`язалась не виставляти ніяких майнових претензій за майно, належне [PERSON] , яке набуте під час такого шлюбу, свідчить як про те, що вона, фактично, визнала майно, набуте позивачем у зареєстрованому шлюбі між нею та [PERSON] його особистою приватною власністю, так і те, що справжніх сімейних стосунків між нею та ним як до укладення шлюбу, так і після його укладення не було. Представник відповідача за первісним позовом адвокат Пересоляк О.С. заперечив проти задоволення первісного позову у повному обсязі та підтримав позовні вимоги, викладені в зустрічному позові. Адвокат Пересоляк О.С. наголосив, що [PERSON] не надав достовірних і достатніх доказів на підтвердження того, що кошти за договорами про спільну інвестиційну діяльність, укладеними з ТОВ «Тернопіль Вечірній» у розмірі 2 120 000 грн, були набуті та передані до укладення шлюбу між сторонами 19 червня 2009 року. Належними доказами такої господарської операції є документи первинного бухгалтерського обліку, зокрема, розрахункові документи чи платіжні доручення, проте такі в матеріалах справи відсутні. Із відповіді на адвокатський запит [PERSON] , наданої Управлінням ДАБІ у Тернопільській області вбачається, що проектно-кошторисна документація з реконструкції власного павільйону під адміністративно-торговий заклад за адресою [ADDRESS] , була розроблена Тернопільським обласним комунальним підприємством «Містобудівельник» та затверджена замовником ТОВ «Тернопіль Вечірній» лише 18.01.2010, а ВАТ «Укртелеком» погодило 20.01.2010 року. Отже, незрозумілим і недоведеним протилежною стороною є те, як сторони договору про спільну діяльність ще в червні 2009 року погодили і визначили суму, необхідну для проведення реконструкції. Крім того, адвокат наголосив, що за результатами витребування відповідної інформації судом щодо ТОВ «Тернопіль Вечірній», у бухгалтерському обліку товариства не відображений прибуток у розмірі 2 120 000 грн за червень 2009 року, що підтверджує фіктивність наданих стороною позивача договорів. Адвокат Пересоляк О.С. також звернув увагу суду на підроблення розписки, на яку посилається позивач, яку начебто підписала [PERSON] , вказував, що відповідач таку розписку не підписувала, а тому вона не може братися судом до уваги як достовірний доказ. Адвокат Пересоляк О.С. вказав, що [PERSON] та [PERSON] не могли мати стосунки та проживати разом у 2007 році, оскільки у той час (до 2010 року) [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] і в цьому шлюбі [INFO] народився син. Натомість, [PERSON] з 2006 по 2013 роки був зареєстрований у квартирі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Наведене нівелює аргументи адвоката позивача щодо того, що спільне проживання сторін підтверджується лише фотографіями, де вони зображені разом, але й спільним проживанням як в Німеччині, так і в Україні. Представник [PERSON] адвокат Пересоляк О.С. просить у первісному позові відмовити, а зустрічний задовольнити, встановити факт проживання однією сім?єю [PERSON] та [PERSON] з початку 2006 року по дату реєстрації ними шлюбу, здійснити поділ майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнавши право власності та виділивши в натурі частки у спосіб, запропонований стороною у зустрічному позові. Для підтвердження логічності і справедливості запропонованого позивачем за зустрічним позовом поділу його представник адвокат Пересоляк О.С. надав суду Висновок експерта № 93/03-24 за результатами проведення судової комплексної будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, складений 18.03.2024 року судовим експертом Кушніром В. В. (експертно-технічний центр «СТАТУС»), відповідно до якого ринкова вартість групи нежитлових приміщень № 1 торговельного призначення, розміщених за адресою: [ADDRESS] , в цокольному поверсі загальною площею 86,3 кв.м. на час проведення експертизи склала 9 683 050,00 грн, а приміщень 2 за цією ж адресою, загальною площею 458,2 кв.м. 25 210 622,00 грн. Можливі варіанти поділу групи нежитлових приміщень № 1 комерційного (торгівельного) призначення, розташовані в цокольному поверсі загальною площею 86,3 м2, та групи нежитлових приміщень № 2 офісного (адміністративного) призначення на першому, другому, третьому і четвертому поверхах загальною площею 452,2 м2, в будівлі за адресою: [ADDRESS] між його співвласниками відповідно до ідеальної частки кожного із співвласників 1/2 та 1/2 частин та розрахунок компенсації сторін при відхиленнях від ідеальних часток - надані в таблицях у висновку. 25.09.2024 представник відповідача адвокат Пересоляк О.С. подав заяву про збільшення позовних вимог та їх уточнення, відповідно до якої просив здійснити поділ в натурі майна подружжя [PERSON] та [PERSON] нежитлового приміщення адміністративно-торгового закладу за адресою [ADDRESS] та нежитлового приміщення адміністративно-торгового закладу за адресою [ADDRESS] відповідно до варіанту 2 судово- комплексної будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №93/03-24 від 18 березня 2024 року, зокрема: 1) виділити [PERSON] в особисту приватну власність нежитлове приміщення адміністративно-торгового закладу за адресою [ADDRESS] , прим. 1 заг. площею 86,3 м 2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1434661 101), яке включає наступні приміщення на цокольному поверсі: торговий зал 57,1 кв.м., тамбур 3,7 кв.м., тех. приміщення 4,3 кв.м., умивальник 2,5 кв.м., туалет 2,1 кв.м., кімната персоналу 8,2 кв.м., офісне приміщення 8,4 кв.м. 2) Виділити [PERSON] в особисту приватну власність перший поверх нежитлового приміщення адміністративно-торгового закладу за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1514761 101), що включає наступні приміщення: коридор 21,1 кв.м., офісне приміщення 19,4 кв.м., комора 2,5 кв.м офісне приміщення 13,6 кв.м., офісне приміщення 11,9 кв.м., офісне приміщення і кв.м., технічне приміщення 2,4 кв.м., санвузол 3,9 кв.м. 3) Виділити [PERSON] в особисту приватну власність другий поверх нежитлового приміщення адміністративно-торгового закладу за адресою [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1514761101), що включає наступні приміщення: коридор 16,2 кв.м., офісне приміщення 31,7 кв.м., офісне приміщення 28,0 кв.м., офісне приміщення 17,7 кв.м., офісне приміщення 11,8 кв.м., технічне приміщення 2,5 кв.м., санвузол 3,9 кв.м. 4) Виділити [PERSON] в особисту приватну власність третій поверх нежитлового приміщення адміністративно-торгового закладу за адресою [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1514761101), що включає приміщення: коридор 16,4 кв.м., офісне приміщення 31,6 кв.м., офісне приміщені 28,0 кв.м., офісне приміщення 17,7 кв.м., офісне приміщення 17,2 кв.м., офісні приміщення 8,7 кв.м., санвузол 4,7 кв.м. 5) Виділити [PERSON] в особисту приватну власність четвертий поверх нежитлового приміщення адміністративно-торгового закладу за адресом [ADDRESS] , приміщення, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1514761101), що включає наступі приміщення: коридор 9,2 кв.м., офісне приміщення 31,6 кв.м., офісне приміщення: 12,5кв.м., санвузол 4,6 кв.м. 6) Залишити в спільній власності та в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] сходову клітку першого поверху І площею 11,8 кв.м, технічне приміщення першого поверху площею 4,0 кв.м., сходову клітку другого поверху IIІ площею: 17,7 кв.м, сходову клітку третього поверху V площею 17,6 кв.м, сходову клітку четвертого поверху VII площею 17,6 кв.м. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до наступних висновків. Даний спір виник із сімейних правовідносин з приводу поділу майна подружжя. Відповідно до вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Так, суд встановив, що 04.06.2009 року між [PERSON] та ТОВ «Тернопіль Вечірній» був укладений Договір про спільну діяльність по реконструкції павільйону під адміністративно-троговий заклад (просте товариство). Відповідно до п.1.1 Договору сторони за цим договором зобов?язалися шляхом об`єднання своїх зусиль та майна спільно діяти в сфері будівництва без створення юридичної особи для досягнення цілі реконструкції павільйону під адміністративно-торговий заклад за адресою: вул. Чорновола, 1, в місті Тернополі відповідно до проектно-кошторисної документації та прийняття його в експлуатацію державною комісією. Умовами Договору було передбачено, що вкладом ТОВ «Тернопіль Вечірній» у спільну діяльність є власний павільйон, розташований на земельній ділянці площею 49,9 кв.м. для реконструкції під адміністративно-торговий заклад, яка перебуває в оренді товариства, та особиста участь представників ТОВ у проходженні процедури виготовлення, погодження та експертизи проектної документації на будівництво. Сторона -1, тобто ТОВ «Тернопіль Вечірній», керує всією спільною діяльністю та здійснює усі необхідні юридичні дії для досягнення поставлених цілей (п.5.4). Частка у спільній діяльності ТОВ «Тернопіль Вечірній» - 30 відсотків. В свою чергу [PERSON] зобов`язався внести в спільну діяльність грошові кошти, необхідні для повного фінансування спільної діяльності і до ведення готового об`єкта в експлуатацію. Його частка у спільній діяльності 70 відсотків. Обсяг коштів, необхідних для реконструкції та введення об`єкта в експлуатацію визначається після розробки проектно-кошторисної документації і закріплюється в додатках до Договору. Наведений договір був посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О.О. 04.06.2009 та зареєстрований у реєстрі під номером 1230. У день підписання Договору [PERSON] передав директору ТОВ «Тернопіль Вечірній» - [PERSON] грошові кошти у розмірі 2 120 000 грн готівкою для проведення обумовленої сторонами реконструкції. Наведена обставина підтверджується показаннями свідка [PERSON] , який, будучи допитаним у судовому засіданні, підтвердив, що у день підписання Договору про спільну діяльність контрагент [PERSON] передав йому суму у 2 120 000 грн для проведення реконструкції. Він однією господарською операцією ці кошти у касу товариства не вносив, на рахунок не перераховував, однак в ході проведення реконструкції вносив поетапно частинами відповідно до потреб будівництва. Свідок зазначив, що, власне, за ці кошти і була проведена реконструкція. Крім того, свідок [PERSON] пояснив, що його з [PERSON] познайомила його померла мати [PERSON] , яка на той час була співзасновником товариства «Тернопіль вечірній». Було приватизоване і збудоване приміщення на [ADDRESS] . Була ідея зробити реконструкцію, збільшити квадратні метри. До того зробили відповідний попередній кошторис, запропонував цю ідею [PERSON] , останній дав свою згоду на інвестування і вони почали співпрацювати. Була земля, виділена міською радою товариству «Тернопіль вечірній» для встановлення павільйону. Товариство за свої кошти збудували і експлуатували. Приміщення було одноповерхове, яке складалося з скляних пакетів і металоконструкцій зі збільшенням площі. Укладалась угода між [PERSON] , про спільну інвестицію, про те, що товариство надає приміщення, а [PERSON] інвестує всі затратні частини по реконструкції. Мета спільного будівництва була в тому, щоб приміщення павільйонного типу реконструювати в чотириповерхову повноцінну будівлю комерційного призначення. Після закінчення будівництва товариство «Тернопіль вечірній» мало получити 30% від загальної площі, а [PERSON] 70%. Власність на все приміщення оформлена на [PERSON] . Кошти приблизно 2 120 000 грн. готівкою по даному приміщенню [PERSON] сплатив особисто йому під час підписання в нотаріуса першого договору про спільну діяльність по реконструкції павільйону під адміністративно-торговий заклад, який був укладений 04 червня 2009 року. Більше [PERSON] не сплачував коштів, оскільки не було такої потреби. Відповідно до п. 6.2 Договору про спільну діяльність обов?язок внесення вкладу для повного фінансування реконструкції виникав у [PERSON] після розробки проектно-кошторисної документації і закріплення його в додатках до Договору про спільну діяльність. Суд звертає увагу, що відповідно до копії Дозволу на виконання будівельних робіт від 05.05.2010 № 195-18/10 проектно-кошторисна документація з реконструкції власного павільйону під адміністративно-торговий заклад за адресою [ADDRESS] , була розроблена Тернопільським обласним комунальним підприємством «Містобудівельник» та затверджена замовником ТОВ «Тернопіль Вечірній» 18.01.2010, а ВАТ «Укртелеком» погодило 20.01.2010 року, тобто після укладення Договору та передачі коштів. Однак, зазначене не суперечить приписам Договору, оскільки в договорі йдеться про розробку проектно-кошторисної документації, а не її затвердження, очевидно, що розроблялася вона КП «Містобудівельник» швидше, ніж була затверджена, а отже, на момент підписання Договору про спільну діяльність сторони вже могли узгодити суму коштів. Більше того, сплачена сума у майбутньому була закріплена у наступному документі, підписаному сторонами, меморандумі. У даному випадку суд констатує, що сторони договору могли діяти у будь-який спосіб, погоджений ними на власний розсуд, який не суперечив приписам чинного цивільного законодавства, які діяли на момент його укладення. Свобода договору як одна з основних засад цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) і принцип диспозитивної спрямованості втілених у ньому норм походить від вільного волевиявлення суб`єктів, що є принциповим для цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За аналогією слід також розуміти, що сторони є вільними й у способі виконання договірних зобов`язань, у тих межах, які визначені і допустимі самим договором. Внаслідок того, що [PERSON] виконав своє договірне зобов`язання одночасно з підписанням самого договору, з якого воно випливало, цей Договір про спільну діяльність набув одночасно ознак як реального, так і консенсуального договору. 20.08.2009 на продовження спільних дій по реконструкції павільйону під адміністративно-торговий заклад сторони уклали Меморандум про узгодження спільних домовленостей та дій. У постанові КГС ВС від 17.07.2018 у справі №910/13249/17 Верховний Суд констатував, що меморандум не є ні попереднім договором, ні правочином в розумінні статті 626 ЦК України, який породжує юридичні наслідки, оскільки не містить волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не містить положень, які б свідчили про набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків його сторін в результаті його підписання. Отже, меморандум виступає як індикатор намірів. Власне, у підписаному між ТОВ «Тернопіль Вечірній, зокрема у п.1.1. йдеться про те, що на його підставі сторони в подальшому мають здійснювати координацію своїх дій у майбутньому. Меморандум підтверджує передачу [PERSON] грошових коштів директору ТОВ «Тернопіль Вечірній» на виконання умов Договору про спільну діяльність. Оскільки у п.3.1 Меморандуму сторони зафіксували даний факт та у п.3.2 визначили, що ці кошти вважаються такими, що профінансовані у спільну діяльність по реконструкції павільйону за адресою [ADDRESS] . У п.3.4-3.5 Меморандуму сторони припинили укладений Договір про спільну діяльність та погодили йому на зміну Договір про інвестиційну діяльність. 21.08.2009 [PERSON] та ТОВ «Тернопіль Вечірній» уклали Договір про інвестиційну діяльність, предметом якого залишилася реконструкція павільйону під адміністративно-торговий заклад по [ADDRESS] . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О.О. та внесений до реєстру за номером 1954. Пізніше 30.11.2011 року до цього договору вносилися зміни Правочином № 2 щодо розподілу результатів інвестиційної діяльності із врахуванням ВАТ «Укртелеком». Крім того, суд встановив матеріальну спроможність [PERSON] внести вклад у спільну діяльність у розмірі 2 120 000 грн разовим платежем, проаналізувавши відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків, оскільки вже, починаючи з січня 2005 року його заробітна плата становила більше 20 000 гривень на місяць і протягом наступних років поступово зростала. Отже, суд вважає достатніми у своїй сукупності докази на підтвердження тієї обставини, що грошові кошти у розмірі 2 120 000 грн були передані позивачем [PERSON] за Договором про спільну діяльність 04.06.2009 року. Суд відкидає аргументи представника відповідача про те, що цей факт не доводиться належними доказами, а саме документами первинного бухгалтерського обліку, з таких підстав. Так, неприпустимим у цивільному процесі є негативне доказування. Верховний Суд 23 жовтня 2019 року ухвалив постанову (справа №917/1307/18), якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Представник відповідача не довів жодними доказами та не навів жодних достатніх аргументів для встановлення судом, що грошові кошти, які склали вклад у спільну діяльність з ТОВ «Тернопіль Вечірній» щодо реконструкції павільйону в адміністративно-торгове приміщення, були спільною сумісною власністю подружжя та спільно належали обом сторонам. Також, відповідно до Акту від 14.12.2021 року №1 на підставі «Переліку типових документів, що створюються в діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням термінів зберігання документів», затверджених наказом Міністерства юстиції 17 квітня 2012 р. за №571/20884 та зміни до Переліку, затверджені наказом Міністерства юстиції України 12 березня 2013 року за №390/22922, вилучені для знищення, як такі, що не мають науково-історичної цінності та втратили практичне значення документи фонду ТОВ «Тернопіль Вечірній». Серед таких документів і первинні документи товариства (касові, банківські документи, ордери, повідомлення банків, корінці квитанцій, акти про здавання і списання майна, рахунки-фактури тощо), договори, податкові декларації з ПДВ тощо. На запит суду до ГУ ДПС у Тернопільській області остання надала відповідь № 25/916/19-00-12-01-03 від 23.02.2023 року, з якої випливає, що станом на дату надання відповіді 22.02.2023 року ТОВ «Тернопіль Вечірній» має зареєстровані два рахунки у фінансових установах. Однак термін зберігання в органах ДПС поданої платниками податків податкової звітності з дати отримання таких документів становить п`ять років. Отже, документи податкової звітності платників податків за звітні періоди 2009 року знищено актом від 15.04.2015 як документи, які не внесені до Національного архівного фонду. Крім того, на виконання ухвали суду про витребування доказів Державна служба фінансового моніторингу України повідомила, що також не володіє інформацією щодо всіх фінансових операцій, що проводяться банківськими установами. Також зауважила, що у Держфінмоніторингу відсутні правові підстави для виконання ухвали у зв`язку з обмеженнями, пов`язаними із таємницею фінансового моніторингу. Отже, позивач з об`єктивних причин не міг надати як доказ оплати ним грошових коштів в рамках Договору про спільну діяльність, документів первинного бухгалтерського обліку. Оскільки судом було задоволено клопотання представника відповідача про витребування інформації про те, чи здійснювався платіж [PERSON] на рахунок, відкритий ТОВ «Тернопіль Вечірній» у період з 01.06.2008 по 30.06.2009, на виконання ухвали суду із банків, зокрема, АТ «СЕНС БАНК», АТ «УКРСИББАНК», надійшли відповіді про відсутність зарахування коштів на рахунки ТОВ «Тернопіль Вечірній» від [PERSON] протягом червня 2009 року. Наведене узгоджується із поясненнями представника позивача та показаннями свідка [PERSON] про те, що грошові кошти у розмірі 2 104 548,97 грн позивач передав як вклад у спільну діяльність готівкою, а директор ТОВ «Тернопіль Вечірній» вносив їх поетапно за потреби в ході проведення реконструкції павільйону. 14 вересня 2011 року [PERSON] та ТОВ «Тернопіль Вечірній» підписали Акт приймання-передачі приміщень згідно договору про інвестиційну діяльність (пайову участь) у реконструкції павільйону під адміністративно-торговий заклад від 21.08.2009, відповідно до якого [PERSON] прийняв приміщення 1 загальною площею 86,3 кв.м. та приміщення 2 загальною площею 458,2 кв.м. Загальна вартість приміщень становила 2 104 548,97 грн. 08.12.2011 року Виконавчий комітет Тернопільської міської ради прийняв рішення №2091 про оформлення права власності за [PERSON] та ПАТ «Укртелеком», відповідно до якого було вирішено оформити право власності [PERSON] на приміщення 1 загальною площею 86,3 кв.м. та приміщення 2 загальною площею 458,2 кв.м. 16.12.2011 [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на приміщення 1 площею 86,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , серії САС №949722 та приміщення 2 площею 458,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , серії САС №949723. Судом встановлено та підтверджується рядом інших судових рішень, що 19 червня 2009 року [PERSON] та [PERSON] уклади шлюб у муніципалітеті [ADDRESS] , про що зроблено запис 5641/2009. Цей шлюб був розірваний за рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 лютого 2016 року. Отже, реєстрація права власності на приміщення №1 та [ADDRESS] , була проведена в період, коли позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі. Крім того, щодо позовної вимоги у зустрічній позовній заяві про поділ спільного майна подружжя, суд дослідив докази та з`ясував такі обставини. З технічного паспорта на громадський будинок адміністративно-торгового призначення по [ADDRESS] , виготовленого 13.01.2012 на ім`я [PERSON] , та технічного паспорта на адміністративно-торгове приміщення по [ADDRESS] , виготовленого 07.09.2016 на ім`я [PERSON] , вбачається, що у вказаному приміщенні було проведено реконструкцію, внаслідок чого було змінено площу нерухомого майна. На виконання ухвали суду про витребування доказів від 24.01.2024 [PERSON] повідомив, що з 07.09.2016 року по даний час перепланування чи зміна площ у нежитловому приміщенні адміністративно-торгового закладу за адресою: [ADDRESS] та приміщення 2, ним не проводилося. Технічні паспорти на вказані приміщення він надати не може у зв`язку з їх відсутністю. Таким чином, відповідно до технічного паспорта на адміністративно-торгове приміщення по [ADDRESS] , виготовленого 07.09.2016 на даний час спірне нерухоме майно, належне [PERSON] , має такі технічні характеристики: перший поверх 99,3 кв.м загальної площі, другий поверх 129,5 кв.м. загальної площі, третій поверх 141,9 кв.м. загальної площі, четвертий поверх 81,5 кв.м. загальної площі, мансардний поверх 97,4 кв.м. загальної площі. Усього 549,6 кв.м. У Сімейному кодексі України законодавець встановив презумпцію спільності майна, придбаного подружжям під час шлюбу. І саме на сторону покладається тягар доказування щодо спростування такої презумпції. Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16-ц від 24 січня 2020 р. зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю. Отже, з урахуванням того, що суд встановив, що майно, право власності на яке виникло у позивача під час перебування у шлюбі, але фактично придбане ним було за його особисті кошти ще до вступу в шлюб, державна реєстрація права власності на це майно під час перебування [PERSON] у шлюбі не тягне за собою правовий режим спільної сумісної власності подружжя щодо такого майна. Суд бере також до уваги розписку від 10.08.2009 (Т.2 а.с. 135), яка власноручно підписана відповідачем [PERSON] , зі змісту якої вбачається, що вона отримала від [PERSON] готівкові кошти у розмірі 85 000 євро за сприяння у отриманні дозволу на постійне проживання у Федеративній Республіці Німеччині шляхом укладення фіктивного шлюбу з [PERSON] у Данії. Зобов`язалася не виставляти ніяких майнових претензій на майно, належне [PERSON] , яке буде набуте ним під час дії фіктивного шлюбу, та повернути кошти у розмірі 80 000 євро у випадку відмови [PERSON] в отриманні права постійного перебування в Німеччині. Також, у розписці вказано, що виготовлення всіх необхідних доказів дійсності шлюбу (переписку, спільні фотографії, візити в Україну і в Німеччину, тощо) які необхідно долучити у відповідні органи Німеччини [PERSON] бере на себе. Вартість цих послуг становить 5000 євро і входить в загальну сум, але не повертатиметься у випадку відмови в отриманні дозволу на постійне місце проживання у Німеччині. Достовірність підпису, вчиненого на розписці відповідачем, встановлена висновком експерта Вінницького відділення КНДІСЕ за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні №12022211040000975 №1345/23-21 від 26.04.2023 (Т 2 а.с. 137 - 143). За заявою адвоката Пересоляка О.С. Київська незалежна судово-експертна установа провела перевірку наведеного висновку експерта та надала консультативний висновок від 02.04.2024 № 3471, який представник відповідача долучив до матеріалів справи. У консультативному висновку констатовано, що судова почеркознавча експертиза за матеріалами кримінального провадження № 12022211040000975, за результатами якої складено висновок експерта № 1345/23-21 від 26.04.2023, проведена неповно та необ`єктивно, з недотриманням певних методичних положень у галузі почеркознавчої експертизи, а зроблений у результаті дослідження категоричний позитивний висновок щодо справжності досліджуваного підпису від імені [PERSON] є необґрунтованим. Проте, суд не бере даний консультативний висновок до уваги, вважаючи його недопустимим доказом, оскільки відповідно до даних про експерта, який надав консультативний висновок, - [PERSON] , розміщених на офіційному сайті https://rase.minjust.gov.ua/, остання є фахівцем державної спецустанови, її свідоцтво експерта за видом експертизи «Почеркознавча і авторознавча експертиза» було чинне до 17.11.2013 року і станом на дату проведення науково-методичного аналізу висновку експерта №1345/23-21 від 26.04.2023 є недійсним. Відповідно до п.1 Розділу ІІ Порядку проведення рецензування висновків судових експертів, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 03 лютого 2020 року №335/5, рецензування висновків проводять співробітники НДУСЕ, які мають кваліфікацію судового експерта з тієї експертної спеціальності, за якою складено поданий на рецензування висновок, та не менше ніж трирічний стаж практичної роботи судового експерта. До проведення рецензування НДУСЕ можуть залучати працівників державних спеціалізованих установ, судових експертів, які не є працівниками державних спеціалізованих установ, та мають кваліфікацію судового експерта за тією експертною спеціальністю, за якою складено висновок, а також не менше ніж трирічний стаж практичної роботи судового експерта. Отже, зважаючи на те, що консультативний висновок №3471 від 02.04.2024 за своєю суттю має характер рецензії, суд вважає його недопустимим доказом, тобто таким, що одержаний з порушенням встановленого законом порядку. Крім того, адвокатом Кавійчик В.П. до матеріалів цивільної справи долучений Висновок експерта Тернопільського відділення КНДІСЕ І. Заблоцького № 419/24-22 від 20.08.2024 за результатами проведення судово-технічної експертизи документів, яким встановлено, що підпис від імені [PERSON] під текстом між друкованими записами «10.08.2009» та « [PERSON] » у розписці [PERSON] про отримання від [PERSON] готівкових коштів у розмірі 85 000 євро виконано рукописним способом авторучкою з кульковим писальним вузлом, без попередньо підготовки до його виконання та використання технічних засобів відтворення (Т 5 а.с. 119-123). Відповідно до ч.1, 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Поряд з тим поширеною є практика, якщо один з подружжя погоджується, що інший укладає договір щодо майна, яке за презумпцією спільності майна, набутого в подружжі, мало би бути спільною сумісною власністю, проте фактично воно набувається за особисті кошти іншого з подружжя, то при укладенні такого договору цим із подружжя складається, підписується, а підпис нотаріально посвідчується, заява, якою він визнає майно, що набувається таким, що придбавається за особисті кошти другого з подружжя, та належатиме йому на праві особистої приватної власності. У такому випадку нотаріус уже не вимагає згоди іншого з подружжя для укладення договору. Виходячи із вказаного суд приходить до висновку за можливе застосувати аналогію права та вважати розписку, складену [PERSON] , ідентичною за своєю правовою природою до наведеної вище заяви. Вона, фактично, визнала, що майно, яке навіть набуте [PERSON] в шлюбі з нею, є його особистою приватною власністю. Справжність її підпису доведена належними і допустимими доказами, а саме висновками експертів за результатами проведення почеркознавчої та судово-технічної експертиз. Суд критично оцінює надані представником відповідача [PERSON] матеріали кримінального провадження, відкритого за його заявою про підробку розписки, оскільки за його наслідками жодна особа до будь-якого виду відповідальності, у т.ч. кримінальної, притягнута не була. Якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності, право на частку в спільній власності), добровільно висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від належного їй майнового права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не має права його змінити згодом. Відповідно до висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків. Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності необхідно оцінювати поведінку суб`єкта права як добросовісної або недобросовісної. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається (постанова Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 914/1954/20). Сама собою суперечлива поведінка не заборонена. Заборона суперечливої поведінки не покликана покарати особу, яка діє суперечливо. Право блокується через очевидну несправедливість, що в конкретних ситуаціях може виникати в результаті суперечливої поведінки (рішення від 17 січня 2013 року у справі «Карабет та інші проти України», заяви № № 38906/07 і 52025/07, пункт 276). Сутність зловживання правом полягає у недобросовісному вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, зокрема всупереч меті останнього. Заборона зловживання правом по суті випливає з властивості рівнозваженості, закладеної у принципі юридичної рівності учасників цивільних правовідносин (постанова Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19). Щодо позовної вимоги у зустрічному позові про встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] протягом часу з початку 2006 року по дату реєстрації ними шлюбу суд вважає за необхідне зазначити наступне. [PERSON] доводить проживання з [PERSON] однією сім`єю з 2006 року серією фотографій, на яких зображені сторони у різний період часу на відпочинку, часто в обіймах одне одного. Крім того, на фотографіях вони проводять час із рідними, зокрема, як сином [PERSON] , так і дочками [PERSON] , присутні на світлинах і спільні друзі сторін. Проте згідно з усталеною практикою Верховного Суду фото з відпочинку не підтверджують факт проживання однією сім`єю та ведення спільного побуту. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №760/20948/16-ц від 10.04.2024 року де вказано, що без доведення факту спільного господарства, наявності спільного побуту та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, спільний відпочинок осіб не є достатнім для визнання факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Ключовим питанням для суду є не наявність стосунків та факту перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки, а наявність усталених сімейних відносин, тотожних за змістом відносинам подружжя. Іншим доказом, яким позивач [PERSON] обґрунтовує свої вимоги у зустрічному позові щодо встановлення факту спільного проживання сторін до укладення шлюбу є будинкова книга прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] , в якій зафіксована реєстрація [PERSON] у період з 15.09.2006 по 04.06.2013 за адресою: [ADDRESS] у квартирі, яка належала їй на праві власності. Не заперечується цей факт і протилежною стороною. Однак реєстрація місця проживання осіб за однією адресою, за відсутності інших доказів у їх сукупності про спільний побут, не може бути доказом факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини. Наведене встановлено в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2024 року у справі № 750/728/21. Зокрема, Верховний Суд у цій постанові вказав: «відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій, надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим на їх підставі обставинам, дійшли правильного висновку про те, що позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами факт проживання його та [PERSON] однією сім`єю, спільний побут і взаємні права й обов`язки в період, упродовж якого було придбане спірне майно. Суди надали належну оцінку показанням допитаних в судовому засіданні суду першої інстанції свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , щодо гарних відносин між позивачем та [PERSON] та їх часте перебування разом та правильно виходили із того, що жоден свідок не зміг підтвердити факту спільного проживання позивача із [PERSON] саме як чоловіка та дружини, ведення ними спільного господарства та наявності спільного бюджету, а також за яких саме обставин та за які саме грошові кошти було придбано спірне майно. Суди правильно вважали, що реєстрація місця проживання позивача та [PERSON] за однією адресою, за відсутності інших доказів у їх сукупності про їх спільний побут, не може бути доказом факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини. Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що вказані позивачем обставини на обґрунтування позовних вимог, а саме спільний відпочинок, спільні світлини зі свят та відпочинку, самі по собі, без доведення належними доказами факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між позивачем та його колишньою дружиною [PERSON] склались та мали місце протягом вказаного хронологічного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю». Виходячи з наведеного суд доходить висновку про недоведеність належними допустимими та достатніми доказами факту проживання сторін у справі однією сім`єю та ведення спільного господарства, зазначивши, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят самі по собі, навіть близькі стосунки як чоловіка та жінки, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц зроблено висновок, що для поділу майна, набутого у період спільного проживання, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету. Крім цього, суд зазначає, що стороною відповідача не подано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт фінансової чи іншої участі відповідача у створенні (фінансуванні) спірного нерухомого майна. Натомість, розписка від 10.08.2009, яка через два місяці після укладення шлюбу власноручно підписана [PERSON] (Т.2 а.с. 135), свідчить про протилежне - спільного бюджету сторони до цього часу не вели, оскільки грошові розрахунки між ними були доволі формалізованими і конкретними, спрямованими на отримання дозволу на постійне проживання у Федеративній Республіці Німеччині шляхом укладення фіктивного шлюбу з [PERSON] у Данії, згідно змісту вказаної розписки. Загалом суд виходить з того, що факт проживання однією сім`єю може бути встановлений лише за умови доведення сукупності обставин, а не окремих епізодів спільного життя. Докази у своїй сукупності та взаємозв?язку повинні переконати суд у проживанні сторін сім?єю, веденні спільного господарства тощо. Водночас, показання свідків та спільні світлини - лише допоміжні докази, однак не «ядро» позиції. Навіть народження дитини не завжди може доводити спільний побут та реальність сімейних відносин. Допитані в судовому засіданні свідки показали наступне. Свідок [PERSON] пояснив, що його з [PERSON] познайомила його померла мати [PERSON] , яка на той час була співзасновником товариства «Тернопіль вечірній». Було приватизоване і збудоване приміщення на [ADDRESS] . Була ідея зробити реконструкцію, збільшити квадратні метри. До того зробили відповідний попередній кошторис. Він запропонував цю ідею [PERSON] , останній дав свою згоду на інвестування і вони почали співпрацювати. Свідок пояснив, що була земельна ділянка, яка виділена міською радою товариству «Тернопіль вечірній» для встановлення павільйону. Товариство за свої кошти збудувало і експлуатувало приміщення, яке було одноповерхове і складалося з скляних пакетів і металоконструкцій зі збільшенням площі. Укладалась угода між з [PERSON] про спільну інвестицію, про те, що товариство надає приміщення, а [PERSON] інвестує всі затратні частини по реконструкції. Мета спільного будівництва була в тому, щоб приміщення павільйонного реконструювати в чотириповерхову повноцінну будівлю комерційного призначення. Після закінчення будівництва товариство «Тернопіль вечірній» мало получити 30% від загальної площі, а [PERSON] 70%. Власність на все приміщення оформлена на [PERSON] . Кошти, орієнтовно 2 120 000 грн. готівкою по даному приміщенню [PERSON] сплатив особисто йому під час підписання першого договору в нотаріуса про спільну діяльність по реконструкції павільйону під адміністративно-торговий заклад, який був укладений 04 червня 2009 року. Більше [PERSON] не сплачував жодних коштів, оскільки не було такої потреби. Свідок [PERSON] пояснила, що вона проживає за адресою [ADDRESS] і являється сусідкою [PERSON] та [PERSON] , які на кінець 2008 року проживали в кв. [ADDRESS] . На той момент, коли вона разом із родиною переїхала в свою квартиру та познайомились зі [PERSON] та [PERSON] , останні проживали разом як родина і було зрозуміло що це одна сім`я. Вони жили як чоловік і жінка, які планували спільний побут, дуже часто їздили разом відпочивати, сварились між собою, мирились. [PERSON] , як батько, дуже гарно ставиться до дітей і він добре їх виховує, любить їх, вони його слухаються і він для них авторитет. Дуже часто їх бачили на площадці, де вони приходили додому як звичайна сім`я. [PERSON] постійно був на роботі, зі слів [PERSON] він дуже щедра людина і якщо їй щось потрібно, він завжди її цим забезпечував. Очевидно було, що коштів для повноцінного життя в них достатньо. Впродовж якогось часу вона та її чоловік товаришували, спілкувалися з [PERSON] та [PERSON] , приходили в гості один до другого. До 2010 року, допоки вона була в декреті, вони спілкувались частіше, ходили в гості одна до одної з дітьми, гуляти з дітьми на вулиці. Далі, коли обидві вийшли на роботу, бачились 2-3 рази на тиждень, або тільки на вихідних. Пізніше в позивача та [PERSON] народився син [PERSON] . Вони стали спілкуватися частіше, через маленьких дітей. Вони в основному до 2016 року проживали на [ADDRESS] . Також їй відомо, що [PERSON] і [PERSON] мали ще квартиру на [ADDRESS] . В червні 2016 року в них народився другий син [PERSON] і [PERSON] та [PERSON] переїхали проживати на [ADDRESS] . На її думку їм в квартирі на [ADDRESS] стало проживати затісно, оскільки квартира на [ADDRESS] була більша. Квартирантів на цих квартирах в них не було. На деякий час вони періодично, через ремонт чи інші обставини, повертались на [ADDRESS] . Всіх речей з квартири на [ADDRESS] вони не забирали, так як по сьогоднішній день [PERSON] приходить разом з дітьми, може в любий час залишитися ночувати. Від [PERSON] вона дізналась, що [PERSON] до неї мав ще два шлюби від яких в нього є дві доньки від кожної жінки. З донькою [PERSON] від другого шлюбу вона знайома. Про те, що якийсь час [PERSON] був відсутній вдома і не проживав з [PERSON] , або був у відрядженні їй невідомо. Ніколи не бачила, щоб до [PERSON] приходили чужі чоловіки, гуляли з сином, або проживали в квартирі. Про шлюб [PERSON] з [PERSON] їй невідомо. На даний час їй відомо, що [PERSON] та [PERSON] проживають разом на [ADDRESS] , а зараз відпочивають родиною на морі. Допитаний свідок [PERSON] , який доводиться товаришем [PERSON] пояснив, що дружить з [PERSON] орієнтовно 30 років., займалися разом спортом, їздили на збори, дружать родинами до сьогоднішнього дня. Знайомий з [PERSON] , яка мала прізвище [PERSON] , вже давно. Вона була дружиною [PERSON] . Офіційно [PERSON] мав три дружини. Де [PERSON] познайомився з [PERSON] і чи проживав спільно з нею до одруження йому невідомо. Шлюб [PERSON] і [PERSON] реєструвався за кордоном в Данії для подальшого отримання [PERSON] посвідки на проживання в Німеччині. Коли між ними реєструвався шлюб [PERSON] проживала в Німеччині. Після реєстрації шлюбу [PERSON] і [PERSON] разом не проживали. На момент реєстрації шлюбу з [PERSON] , [PERSON] проживав з [PERSON] в Україні. В Німеччині він знаходився короткий період часу. [PERSON] на той час також проживала в Німеччині. Йому відомо від [PERSON] , що між [PERSON] та [PERSON] була домовленість за певні кошти оформити шлюб для посвідки для проживання в Німеччині. До реєстрації шлюбу з [PERSON] , [PERSON] проживав з 2008 року з [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Ця квартира належала [PERSON] . Також, йому відомо про інвестицію [PERSON] в будівлю приміщення по [ADDRESS] . Ця інвестиція на початку була запропонована йому, але від пропозиції відмовився через фінансову неспроможність і тоді він запропонував [PERSON] зустрітись з [PERSON] , співвласницею товариства «Тернопіль вечірній» вислухати її пропозицію і можливо вона його зацікавить. Свідок пояснив, що у [PERSON] з [PERSON] є двоє спільних дітей [PERSON] і [PERSON] . [PERSON] народився в 2009 році. Діти називають Козачка татом. Коли був зареєстрований шлюб [PERSON] і [PERSON] він не пам`ятає. Громадянина Зеленгера він не знає, а також і те, що [PERSON] знаходилась в законному шлюби з даною особою, і що син [PERSON] являється сином гр-на [PERSON] , йому також нічого невідомо. Отже, з показань свідків випливає, що життєві обставини [PERSON] на період часу з 2008 року виключали будь-яку можливість проживання з відповідачкою однією сім?єю, ведення спільного господарства та бюджету. У рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.11.2024 року у справі №607/22205/21 на підставі досліджених доказів суд встановив преюдиційний факт з 2008 року [PERSON] проживав однією сім?єю із [PERSON] в квартирі, яка знаходилася в будинку по [ADDRESS] (ухвалою від 05.19.2025 року суд виправив описку в назві вулиці, зазначивши замість «Бандери» «Руській»), а в лютому 2009 року в них народився син. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 24.03.2025 року мотивувальна частина вищезазначеного рішення була викладена в редакції даної постанови. Однак вказаний встановлений факт не був виключений з мотивувальної частини постанови, а отже, є преюдиційним відповідно до приписів ч.4 ст.82 ЦПК України - обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, суд приходить до висновку, що сторони не могли проживати разом однією сім`єю в період з 2006 року до укладення шлюбу у серпні 2009 року, тому що встановлено, що з 2008 року [PERSON] проживав однією сім`єю із [PERSON] в квартирі, яка знаходилася в будинку по [ADDRESS] . У рішенні про розірвання шлюбу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , ухваленому 09.02.2012 у справі №2-8234/11, встановлено, що 13.09.2008 року сторони уклади шлюб. У шлюбі народився син [PERSON] . Сторони припинили подружні стосунки, проживають окремо та не ведуть спільне господарство, позивач [PERSON] проживає у США. Наведені обставини, встановлені судом, не спростовують той факт, що у 2008 році [PERSON] вже могла проживати разом з [PERSON] . Позиція [PERSON] у справі про розірвання шлюбу із [PERSON] не є визначальною для суду у даній справі, не є преюдиційною обставиною і навіть правовою оцінкою суду. Стратегія сторони у процесі може бути зумовлена багатьма факторами і не повинна досліджуватися судом в ході розгляду іншої справи. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 60714121/15-ц від 15.02.2016 року про позбавлення батьківських [PERSON] на думку суду не містить встановлених обставин, які входять до предмету доказування у даній цивільній справі, а тому судом до уваги не береться. Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Одночасно суд звертає увагу, що представник відповідача адвокат Пересоляк О.С., обґрунтовуючи свої позовні вимоги у зустрічному позові щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, посилався також на преюдиційні обставини, встановлені у рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31.05.2022 року у справі №607/13370/21. Зокрема, щодо режиму спільної сумісної власності нерухомого майна, який був встановлений у наведеному рішенні. Проаналізувавши судове рішення у справі №607/13370/21 суд доходить таких висновків. Рішення суду у вказаній справі ґрунтується не на встановлених у результаті оцінки відповідних доказів обставинах, а на презумпції спільності майна подружжя, набутого в шлюбі. Зокрема, в обґрунтування свого рішення суд зазначив «Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України). Тобто, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу. Отже, враховуючи той факт, що спірне майно набуте [PERSON] під час перебування у шлюбі з позивачкою, на нього поширюється статус спільного сумісного майна подружжя». Суб`єктивними межами застосування преюдиції є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: - обставина встановлена судовим рішення; - судове рішення набрало законної сили; - у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини (постанова КЦС ВС від 11.12.2019 по справі №320/4938/17). Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення (постанова КЦС ВС від 11.12.2019 по справі №320/4938/17). Отже, суд не знаходить преюдиційних обставин, встановлених у рішенні Тернопільського міськрайонного суду від 31.05.2022 у справі №607/13370/21, які безапеляційно мають братися ним до уваги. Аналізуючи анкети-інтерв?ю для встановлення фактів справи, які проводилися зі сторонами консулом Федеративної Республіки Німеччина, суд встановив наступне. З інформації відомства земельного уряду у справах громадян та правопорядку випливає, що відомством розглядалася заява громадянина України [PERSON] від 17 липня 2009 року, чоловіка [PERSON] , про видачу дозволу на перебування з метою возз`єднання сім`ї. Така заява про видачу дозволу на перебування відхилена з тих підстав, що заявником приховувалася справжня мета в`їзду на територію Федеративної республіки Німеччина, а мета возз`єднання сім`ї не підтвердилася. 10 лютого 2010 року [PERSON] повторно звернувся із візовою заявкою з метою подальшого перебування в країні з метою возз`єднання сім`ї - із дружиною [PERSON] . На інтерв`ю він вказував, що подружжя познайомилося навесні 2009 року, спільні друзі дали її номер телефону, він полетів до відповідачки в [PERSON] , де вони пробули разом тиждень, і фактично зразу після знайомства він зробив їй пропозицію одружитися. Під час розгляду заявки 26.07.2010 були проведені опитування обох сторін, в яких учасники розповідали про факти знайомства, одруження, спільного проживання, відпочинку, купівлю шлюбних кілець, тощо. Зокрема, [PERSON] вже повідомляв, що проживав з дружиною у березні 2005 року у готелі у Львові, улітку 2005 року - відвідував з нею півострів Крим упродовж двох тижнів, улітку 2006 року в Греції проводили свою відпустку, в 2007 році на півострові Крим. В 2010 році знову були в Греції разом. [PERSON] при паралельному опитування вказувала, що познайомилася із позивачем ще в січні 2005 року у ресторані, після чого [PERSON] привітав її по телефону з днем ангела і вони почали спілкуватися. Фактично, суд розцінює спрямованість пояснень обох сторін, яка випливає також і зі змісту вже дослідженої судом розписки легалізація [PERSON] у Німеччині. Твердження обох сторін різняться між собою, які у пізнішому паралельному інтерв`ю стають вже більш узгоджені, однак не доводяться ніякими доказами. Отже, суд ставить під сумнів відповідність наданих обома сторонами пояснень реальним обставинам знайомства, розвитку стосунків між сторонами та становлення їх як сім`ї, а тому не вважає анкети та інші документи, в яких зафіксовані пояснення сторін для отримання [PERSON] візи до Німеччини, достовірними доказами, тобто такими на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, в тому числі з урахуванням наявної у справі розписки [PERSON] від 10.08.2009 (Т.2 а.с. 135). Крім того, суд наголошує, що рішення будь-яких адміністративних органів не мають преюдиційного значення для суду при розгляді справи, про що неодноразово наголошував у своїй судовій практиці Верховний Суд. Цивільна справа вирішується з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Суд врахував всі наявні докази в матеріалах справи, показання свідків, пояснення сторін, оцінив їх у своїй сукупності і встановив найбільш вірогідні обставини у справі. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ухвалюючи рішення у даній справі суд зважає на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (№ 14-130цс19) зокрема, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання; а також на постанову Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №331/8757/14-ц (провадження № 61-20010св19), якою визначено, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: (1) час набуття майна; (2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам; та постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20, в якій йдеться, що для того, щоб визначити джерело придбання майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них. З огляду на громіздку доказову базу у даній цивільній справі та значну кількість наданих сторонами, а також витребуваних судом за їх клопотаннями доказів, суд посилається на практику Європейського суду з прав людини в такому ракурсі. У рішення в справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), ЄСПЛ посилається на своє ж рішення «Руїз Торійа проти Іспанії» (Ruiz Torija et Hiro Balani c. Espagne) від 9 грудня 1994 зазначено наступне: «29. Суд повторює, що п. 6 ст. 1 (ст. 6-1) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але не можуть бути зрозумілі як вимагаючи детальної відповіді на кожен аргумент (див. Van de Hurk v Рішення Нідерландів від 19 квітня 1994 р., серія A №. 288, стор. 20, абз. 61). Ступінь застосування цього обов`язку надавати причини може змінюватися залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно враховувати, серед іншого, різноманіття матеріалів, які сторона може надати суди та розбіжності, що існують у Договірних Державах щодо до законодавчих положень, звичаєвих правил, юридичного висновку та презентації та складання судових рішень. тому питання, чи має суд не виконав зобов`язання повідомити причини, що випливає зі ст. 6 (ст. 6) Конвенції, може бути визначено лише у світлі обставин справи». У справі «Серявін та інші проти України» (Заява N 4909/04), 10 лютого 2010 року ЄСПЛ виснував: «58. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, хоча пункт 1 статті 6 конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Таким чином, суд у рішенні встановлює обставини, визначення яких необхідне для справедливого вирішення спору, детально обґрунтовує мотиви, з яких він виходить, проте, поряд з тим, не надає відповіді на всі аргументи сторін у зв`язку з надмірним обсягом як таких аргументів сторін, так і матеріалів справи загалом. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням всього вищевикладеного, на підставі повного та всебічного з`ясування обставин справи та перевірки доводів сторін, дослідження наданих сторонами доказів,

Outcome: approved