Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

Позивач ТОВ «ФК «ФІНТРАСТ КАПІТАЛ», звернувшись до суду з позовом, просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 92 622,79 гривень, а також судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 2 422,40 грн та витрат на правничу допомогу в сумі 10 000,00 гривень. У порядку ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України просить зобов`язати орган (особу), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3 % річних з відповідача на користь позивача. Свої вимоги мотивує тим, що 10 серпня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем укладено електронний договір №4879837 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 15 000,00 грн строком на 360 днів, зі сплатою процентів у розмірі 0,01% (знижена процентна ставка) та 1,5% в день (стандартна процентна ставка). Умови кредитного договору відповідачем не виконувалися. 31 березня 2025 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та позивачем укладено договір факторингу № 31/03/2025, на підставі якого позивач набув право вимоги до відповідача за договором №4879837. У судове засідання сторони не викликались. Від відповідача відзив на позов не надходив. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Згідно з ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. Відповідно до вимог ст. ст. 280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду справи, однак у встановлений судом строк відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін не подав, крім того, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи. 11 грудня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Витребувано докази. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. 10 серпня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено електронний договір №4879837 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Відповідно до умов договору відповідачу надано кредит в сумі 15 000,00 грн строком на 360 днів перерахування коштів кредиту на банківський рахунок клієнта за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки) [NUMBER] , знижена процентна ставка 0,01 % в день, стандартна процентна ставка 1,5% в день. Договір підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконав, надавши грошові кошти у користування шляхом зарахування на платіжну картку [NUMBER] , що підтверджується довідкою ТОВ «ПЕЙТЕК» та інформацією, витребуваною у АТ «ПУМБ» за клопотанням позивача. Відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконав. 31 березня 2025 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та позивачем укладено договір факторингу №31/03/2025, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги до боржників, зокрема до відповідача за договором №4879837 (номер запису в реєстрі боржників 2533). Розмір заборгованості на момент відступлення права вимоги становить 71 772,79 грн: тіло кредиту 14 999,98 грн; проценти, нараховані первісним кредитором 49 272,81 грн; проценти, нараховані позивачем за 126 календарних днів 28 350,00 грн; пеня/штрафи 7 500,00 грн. Отже, ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» відступило позивачу права вимоги до відповідача щодо належного виконання кредитного договору, про що повідомлено відповідача. Матеріали справи не містять даних про те, що відповідач оспорював договір факторингу в частині переданої позивачу вимоги за кредитним договором з підстав недійсності внаслідок невидачі кредиту чи припинення зобов`язання у зв`язку з повним виконанням тощо. Після набуття права вимоги за договором №4879837 позивачем здійснено нарахування процентів за 126 календарних днів. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 92 622,79 грн: тіло кредиту 14 999,98 грн; проценти, нараховані первісним кредитором 49 272,81 грн, проценти, нараховані позивачем за 126 календарних днів 28 350,00 грн. Неустойку позивач не просить стягнути. Наявність заборгованості відповідачем не спростовано. Встановленим обставинам відповідають правовідносини з відступлення права грошової вимоги фактору, належного виконання зобов`язань за договором кредиту та з недопустимості односторонньої відмови від виконання зобов`язань і наслідків, які виникають при неналежній відмові. Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилом ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до положень статті 11 зазначеного закону електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до положень 12 Закону України «Про електронну комерцію» одним із моментів підписання електронного правочину є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Встановлено, що позивачем підтверджений факт укладення ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» з відповідачем договору №4879837 від 10 серпня 2024 року. Відповідачем не спростовано отримання грошових коштів у зазначеній у договорі сумі. Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом згідно зі статтею 514 ЦПК України. Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3 ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України). До позову додано копії договору факторингу з додатками до нього та витяг з реєстру боржників до договору факторингу стосовно відповідача, який містить ідентифікуючі ознаки договору, укладеного відповідачем, суму та складові заборгованості, що відступається. Отже, позивачем підтверджено перехід до нього права вимоги до відповідача. Таким чином, судом встановлено факт укладення відповідачем кредитного договору, надання первісним кредитором кредиту, набуття позивачем права вимоги за договором №4879837. Відповідачем порушувалися умови кредитного договору, кошти на повернення кредиту не сплачувалися, що призвело до виникнення заборгованості. [PERSON] наявність заборгованості за кредитом не спростовано, виписки з особового рахунку та свого контррозрахунку не надано. При визначенні розміру заборгованості суд бере до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості первісного кредитору, який містять відомості про щоденні нарахування, складові заборгованості та їхній розмір. Судом встановлено, що заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 14 999,98 грн. Тому вимога про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає задоволенню. Частина 2 статті 1056-1 ЦК України визначає, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Встановлено, що заборгованість за процентами нарахована відповідачу в межах граничного строку кредитування. Згідно з наявними в матеріалах справи розрахунками заборгованість за процентами, нарахована первісним кредитором, становить 49 272,81 грн, проценти, нараховані позивачем за 126 календарних днів 28 350,00 грн. Проте суд не може погодитися з розміром нарахованих процентів з огляду на таке. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року, доповнено статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» частиною 5, якою встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів 2,5 %; протягом наступних 120 днів 1,5 %. Перехідні положення законопроекту застосовуються у разі, якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту. Кредитний договір укладено 10 серпня 2024 року, після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Строк дії договору 360 днів. Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів 2,5 %; протягом наступних 120 днів 1,5 %. Перехідні положення законопроекту застосовуються у разі, якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту. Тобто з 24 грудня 2023 року та протягом перших 120 днів (по 21 квітня 2024 року включно) для таких договорів розмір денної процентної ставки не може перевищувати 2,5%, протягом наступних 120 днів (з 22 квітня 2024 року по 19 серпня 2024 року включно) 1,5 %, з 20 серпня 2024 року 1 %. З наданого позивачем розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», видно, що проценти первісним кредитором нараховувалися у період з 10 серпня 2024 року по 19 серпня 2024 року за ставкою 0,01% в день, з 20 серпня 2024 року по 31 березня 2025 року за ставкою 1,4999% в день. Розмір нарахованих за період з 10 серпня 2024 року по 19 серпня 2024 року процентів становить 15,00 грн. Відповідачем здійснено часткову сплату процентів у сумі 1 139,95 грн. Розмір заборгованості за процентами, розрахований первісним кредитором, станом на дату набуття позивачем права вимоги до відповідача становить 49 272,81 грн. Після набуття права вимоги позивачем здійснювалося нарахування процентів за період з 01 квітня 2025 року по 04 серпня 2025 року (126 днів) у сумі 225,00 грн в день (~ 1,5% в день). Розмір нарахованих процентів становить 28 350,00 грн. Нарахування процентів з 20 серпня 2024 року у таких розмірах не відповідає вимогам ч.5 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування». Тому суд розраховує заборгованість за укладеним договором, виходячи із законодавчо встановлених обмежень щодо розміру максимальної денної процентної ставки. За період з 20 серпня 2024 року по 04 серпня 2025 року (350 днів) розмір нарахованих процентів має становити 52 499,93 грн ((14 999,99 х 1 % х 5) + (14 999,98 х 1% х 345)). При цьому суд враховує, що з 20 серпня 2024 року по 24 серпня 2024 року (5 днів) тіло кредиту 14 999,99 грн, з 25 серпня 2025 року (345 днів) проценти нараховуються на розмір кредиту 14 999,98 грн. Таким чином, загальний розмір процентів за користування кредитом має становити 52 514,93 грн (15,00 + 52 499,93). Відповідачем сплачено проценти у загальному розмірі 1 139,95 грн. Отже, заборгованість за процентами становить 51 374,98 грн (52 514,93 1 139,95). Саме ця сума підлягає стягненню з відповідача. Тому позовні вимоги про стягнення процентів підлягають частковому задоволенню. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню: стягненню заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 66 374,96 грн, з яких: тіло кредиту 14 999,98 грн; заборгованість за процентами 51 374,98 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 1 735,89 грн (71,66 %). Згідно з пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, в його рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до позову судові витрати позивача на професійну правничу допомогу становлять 15 000,00 грн, на підтвердження яких позивачем надано: договір про надання правової допомоги від 10 грудня 2024 року №10/12-2024, акт прийому-передачі наданих послуг № 10873 від 22 вересня 2025 року, з якого видно, що у вартість наданих послуг входить представництво інтересів клієнта під час здійснення цивільного судочинства за позовною заявою до [PERSON] , у тому числі участь у судових засіданнях, вартістю 1 640,00 грн. Оскільки справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд вважає, що витрати на правничу допомогу в сумі 1 640,00 грн не є доведеними і фактичний розмір витрат на правничу допомогу становить 8 360,00 грн. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог доведені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 990,78 грн (71,66%). При вирішенні питання про доцільність задоволення клопотання позивача про нарахування і стягнення у порядку примусового виконання рішення 3 % річних та інфляційних втрат суд враховує правові висновки, викладені в пунктах 132-135 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22. Можливість нарахування пені або відсотків до моменту виконання рішення суду нерозривно пов`язана із безпосереднім їх застосуванням у рішенні суду (розглядом та задоволенням таких вимог). Тобто якщо суд в рішенні по суті спору не стягував пеню або ж відсотки, то не може бути зазначено й про нарахування відсотків або пені до моменту виконання цього рішення суду. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що нарахування пені або відсотків у порядку частини десятої статті 238 ГПК України, частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України ґрунтується на підставі тих самих норм матеріального права, які є й підставою для задоволення позову про стягнення відсотків або пені за порушення виконання грошового зобов`язання. Тобто це ті самі відсотки чи пеня, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується. Зазначені правові норми не визначають якоїсь іншої особливої правової природи відсотків чи пені, які нараховуються до моменту виконання судового рішення. Тож правила наведених норм процесуального права можна застосовувати для продовження на майбутнє нарахування будь-яких відсотків (як за правомірне користування чужими грошовими коштами, так і за неправомірне користування ними) або пені, які розраховуються за методикою, що враховує фактор часу, що передбачені законодавством або договором і які суд вирішив стягнути з боржника на користь кредитора за невиконання певного зобов`язання. Відтак передбачені частиною другою статті 625 ЦК України 3 % річних охоплюються приписами частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України), якщо позивач заявив позовну вимогу про стягнення 3 % річних за порушення виконання грошового зобов`язання, а суд задовольнив цю вимогу. З огляду на те, що вимоги про стягнення 3% річних позивачем не заявлено, судом не ухвалено рішення щодо цієї вимоги, стягнення інфляційних втрат до моменту виконання рішення не передбачена ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, суд вважає вимоги, викладені в п. 4, 5 позовної заяви, безпідставними.

Outcome: partial