Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

11.11.2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на майно, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений 28 листопада 2000 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований за №5966, посвідчений Одеською товарною біржою 28 листопада 2000 року та визнати за [PERSON] право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивачка мотивує тим, що 28 листопада 2000 року між нею, [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений Одеською товарною біржею 28 листопада 2000 року, реєстрований № 5966, право власності на підставі якого реєстрацію проведено КП Ізмаїльське МБТІ 12.12.2000 в реєстровій книзі за №60б-243. Відповідно до пункту 5 Договору квартира продана за 1700,00 грн., які отримані Продавцем до підписання Договору. Вона отримала технічну документацію, ключі від квартири та почала з 2000 року проживати у квартирі, про що також свідчить реєстрація місця проживання, тобто відкрито володіє майном (реєстрація місця проживання Покупця здійснена за адресою: [ADDRESS] , 06 лютого 2001 року). Протягом всього часу з моменту укладення договору позивачка володіє та користується придбаним житлом, однак на підставі укладеного договору позбавлена можливості проводити відчуження придбаного житла та укладати будь-які правочини, оскільки договір нотаріально не посвідчений. 14 листопада 2025 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 25 грудня 2025 року ухвалою суду витребувані докази по справі. 21 січня 2026 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні та не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, про причину неявки суд не повідомив, тому суд відповідно до ч.1 ст.280, ч.4 ст.223 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв`язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи представника позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно договору від 28 листопада 2000 року за № 5966 купівлі-продажу нерухомого майна, [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу нерухомого майна був оформлений на Одеській товарній біржі, зареєстрований № 5966, право власності на підставі якого реєстрацію проведено КП Ізмаїльське МБТІ 12.12.2000 в реєстровій книзі за №60б-243. Відповідно до пункту 5 Договору квартира продана за 1700,00 грн., які отримані Продавцем до підписання Договору. Угода купівлі-продажу нерухомого майна була вчинена за 1700грн., які були отримані Продавцем до підписання біржового договору (п. 5 договору). Отже сторони досягли всіх суттєвих умов та виконали договір у повному обсязі, договір пройшов державну реєстрацію в порядку, який був передбачений на той час чинним законодавством, а саме, був зареєстрований в КП «Ізмаїльське МБТІ». Договір купівлі продажу нерухомого майна № 5966 від 28 листопада 2000 року, посвідчений Одеською товарною біржею, право власності зареєстроване КП «Ізмаїльське МБТІ» 12.12.2000 за №66б-243, про що свідчить реєстраційний напис та вбачається з листа КП «Ізмаїльське МБТІ» №52 від 28.01.2026р. На теперішній час вказаний договір не оскаржений та не скасований. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК 2003 року передбачено, що положення зазначеного Кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності, так як договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений до вступу в законну силу Цивільного Кодексу України в редакції 2003 року, і не мають подовжувального характеру, тому суд при розгляді справи керується положеннями ЦК 1963 року. Згідно ст. ст. 128, 224, 227 ЦК УРСР (1963 рік), діючого на час розгляду справи, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності визнається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону або договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 28.04.78 р., із змінами від 25.05.98 р. «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» угоди купівлі-продажу (зокрема при придбанні на біржових торгах) житлового будинку (квартири) або його (її) частини підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. При цьому, якщо така угода виконана повністю або частково однією із сторін, а інша сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК на вимогу сторони, що виконала угоду має право визнати її дійсною. На час укладення зазначеного договору діяла ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», згідно якої не вимагалось подальше нотаріальне посвідчення угоди, укладеної на біржі. Відповідно до пунктів 1.1, 1.4, 1.7, 1.9 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету України з житлово-комунального господарства від 09.06.98 року № 121, Інструкція визначала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Україні. Державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України. Реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюється на підставі правовстановлюючих документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. Пунктом 2 Інструкції визначений порядок здійснення державної реєстрації, підпунктом 2.1. д) якого зазначено, що на оригіналі правовстановлюючого документу робиться реєстраційний напис. Додатком 1 до вказаної Інструкції визначений перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна. Відповідно до пункту 9 Переліку зазначено: «Договори купівлі-продажу, обміну, зареєстровані біржею». Відповідно до п. 49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.94 року і чинної на момент укладення договору між сторонами (18.01.2001 року), - договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі є документом, що підтверджує право власності на квартиру, що відчужується. Згідно з ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовились відносно всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне чи часткове виконання договору, проте одна зі сторін ухиляється від нотаріального його посвідчення, суд може визнати цей договір дійсним. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення договору не потрібне. При укладенні договору всі вимоги, передбачені ст. 15 Закону України «Про товарні біржі», між сторонами виконано належним чином, про що свідчить сам договір. З пункту першого біржового договору вбачається, що обидві Сторони, на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна № 6062 від 18.01.2001 року, були членами Одеської товарної біржі. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що реєстрація за [PERSON] права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] здійснена відповідно до діючого на той час законодавства. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved