Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Представник позивача у липні 2021 року звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт-Фактор», Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», у якому просив: визнати недійсним договір факторингу № 2425492/2425493 від 19.03.2021 року, укладений між ТОВ «Укрдебт Плюс» та ТОВ «Еліт-Фактор»; визнати недійсним договір № 2425492/2425493/1 про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 19.03.2021 року, який був укладений між ТОВ «Укрдепт Плюс» та ТОВ «ФК «Еліт-Фактор»; скасувати рішення державного реєстратора Станіславської сільської ради Білозерського району Херсонської області Савченко Катерини Михайлівни (з відкриттям розділу), індексний номер: 59125974 від 06.07.2021 року 15:34:09, щодо державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , за ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» на підставі договору про відступлення права вимоги, серія та номер: НМС 961488, виданий 19.03.2021 року та дублікату договору іпотеки, серія та номер: НМС103086, виданий 16.03.2021 року (номер запису про право власності: 42842126); визнати за [PERSON] право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2401678365101), а також стягнути судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 02 жовтня 2007 року, між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 11227401000, за яким банк надав позичальнику кредит у сумі 60 000 доларів США 00 центів на строк до 02 жовтня 2034 року (далі Кредитний договір) для придбання квартири [ADDRESS] . З метою забезпечення належного виконання своїх зобов`язань за кредитним договором [PERSON] уклала з АТ «УкрСиббанк» договір іпотеки, за яким передала в іпотеку належну їй квартиру. Право вимоги за вищезазначеними кредитним та іпотечним договорами неодноразово відступалося, спочатку від АТ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк», в подальшому до ТОВ «УкрДебт Плюс» та в останнє до ТОВ «ФК «Еліт-Фактор». Зокрема, 19 березня 2021 року між ТОВ «УкрДебт Плюс» та ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» був укладений договір факторингу № 2425492/2425493, згідно з яким Первісний кредитор відступив (передав), а новий кредитор набув (прийняв) належне Первісному кредитору право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором № 11227401000 та Кредитним договором № 11227612000 від 02 жовтня 2007 року, з урахуванням всіх внесених змін та доповнень до них. Крім того, 19 березня 2021 року між ТОВ «УкрДебт Плюс» та ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» був укладений договір № 2425492/2425493/1 про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, згідно з яким первісний іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає всі права за договором іпотеки від 02.10.2007 року, посвідченим Зоріною Н.В., приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу за реєстровим № 7310, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] . 08 червня 2021 року ТОВ «ФК «Еліт-Фактор», на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі, задовольнило забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Представник позивача зазначив, що укладений між відповідачами договір факторингу № 2425492/2425493 від 19.03.2021 року є недійсним, так як укладений з порушенням вимог законодавства, а саме: згідно зі статтею 1079 ЦК України предметом договору факторингу може бути лише грошова вимога, а не зобов`язання; господарська діяльність з надання фінансових послуг, до яких належить факторинг, підлягає ліцензуванню, такої ліцензії ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» не має; у ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій, яка є необхідною у зв`язку із тим, що валютою кредитування є долар США. Додатково представник позивача зазначив, що недійсність зобов`язання має наслідком також недійсність забезпечення зобов`язання, зокрема, договорів відступлення прав вимоги за Іпотечним договором від 02.10.2007 року, посвідченим Зоріною Н.В., приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу за реєстровим № 7310, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] також є недійсними. У зв`язку з вищевикладеним позивач звернувся до суду з даною позовною заявою. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03.08.2021 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення вказаних недоліків. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 04.08.2021 року вжито заходи забезпечення позову. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 12.08.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 02.12.2021 року витребувано докази по справі. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03.02.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 26.04.2024 року прийнято відмову позивача від частини позовних вимог, в частині визнання недійсним договору факторингу № 2425492/2425493 від 19.03.2021 року укладений між ТОВ «Укрдебт Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт-Фактор». Провадження у справі в цій частині закрито у зв`язку із відмовою позивача від позову. 05.10.2021 року на адресу Херсонського міського суду Херсонської області надійшов відзив на позовну заяву за підписом Тяжкороб Є.В., яка діє в інтересах ТОВ «Укрдебт Плюс» та заперечує в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача заперечує проти позову, зазначаючи, що договір факторингу не є договором купівлі-продажу і не передбачає обов`язку передавати грошові кошти позичальнику. Вона також зазначає, що позивач не довів факт передачі прав вимоги або порушення зобов`язань за кредитним договором. Крім того, представник відповідача вказує, що відсутність ліцензії не впливає на здійснення грошових операцій за спорідненими договорами факторингу та валютними операціями, а, отже, не може виступати в якості підстави для визнання недійсним договору факторингу. 13.12.2021 року на адресу Херсонського міського суду Херсонської області надійшов відзив на позовну заяву за підписом Гонтаренка А.К, який діє в інтересах ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» та заперечує в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача зазначив, що ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» реалізовано право іпотекодержателя, закріпленого п. 5.1 Договору іпотеки, в якому сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке здійснюється відповідно до застереження, та надає іпотекодержателю самостійно визначати один із можливих способів звернення стягнення, зокрема шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому у ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Додатково представником відповідача вказано, що ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитних договорів, а не договорів факторингу. 17.06.2024 року, на виконання ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 02.12.2021 року, від Станіславської сільської військової адміністрації надійшли копії документів, що були додані до заяви для проведення реєстраційних дій державному реєстратору Станіславської сільської ради Савченко К.М. Додатково зауважено, що реєстраційна справа у паперовому вигляді не збереглася через ведення активних бойових дій на території громади. Представник позивача, в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт-Фактор» в судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за її відсутності. Подала до суду відзив на позовну заяву, в задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі. Представник товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за його відсутності. Подав до суду відзив на позовну заяву, в задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні за відсутності учасників справи та ухвалення судового рішення немає. Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд здійснює судовий розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Статтями 13, 81 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 02.10.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В., зареєстрованого за реєстровим № 7307. Згідно п. 1 Договору, [PERSON] продала, а [PERSON] купила належну продавцю п`ятикімнатну квартиру, житловою площею 60,6 кв.м., загальною площею 98,0 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] року зареєстровано Херсонським державним бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 20329396, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16138996. 02.10.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В., зареєстрованого за реєстровим № 7310. Відповідно до п. 1.1. Договору іпотеки, на підставі ст. 18 ч. 4 Закону України «Про іпотеку» під іпотеку іпотекодавцем, [PERSON] , передається п`ятикімнатна квартира житловою площею 60,6 кв.м., загальною площею 98,0 кв.м., яка розташована: [ADDRESS] . Ринкова вартість предмета іпотеки, згідно звіту незалежного оцінщика, становить 304380,00 грн. Предмет іпотеки є власністю іпотекодавця на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В. 02.10.2007 року за реєстровим № 7307. Згідно п. 1.2 Договору іпотеки, іпотекою забезпечується у повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань іпотекодавця за договором про надання споживчого кредиту № 11227401000 від 02.10.2007 року (далі Кредитний договір-1) та за договором про надання споживчого кредиту № 11227612000 від 02.10.2007 року (далі Кредитний договір-2). Зобов`язання по поверненню в повному обсязі згідно Кредитного договору-1 303000,00 грн., терміном з 02.10.2007 року по 02.10.2034 року та згідно Кредитного договору-2 1158,55 грн. від 02.10.2007 року. У відповідності до п.п. 2.4.9 Договору іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя. 02.10.2007 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В. накладено заборону відчуження зазначеної в договорі іпотеки квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та належить [PERSON] , зареєстрованої за реєстровим № 7311. 19.03.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» (Первісний іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт-Фактор» (Новий іпотекодержатель) укладено Договір № 2425492/2425493/1 про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, за умовами якого Первісний іпотекодержатель передає, а Новий іпотекодержатель приймає всі права за Договором іпотеки/нерухомого майна/ від 02.10.2007 року, посвідченим Зоріною Н.В., приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу за реєстровим № 7310, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) як іпотекодавцем, що укладений в забезпечення виконання зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту № 11227401000 від 02.10.2007 року. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. У ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим ст. 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення (див. постанову Верховного Суду від 27.02.2024 у справі № 916/2239/22). Особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки (див. постанову Верховного Суду від 11.01.2024 № 916/1247/23). За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 185/7362/22). З урахуванням принципу тлумачення «favor contractus» (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Тобто, відповідно до вказаних норм ЦК України недійсним можна визнати лише договір як правочин, і така вимога може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 161/3245/15-ц, провадження № 14-321цс18). У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Таким чином, незалежно від того чи є позивач стороною оспорюваного правочину, чи заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України для задоволення позову він повинен довести не лише існування формального порушення при укладанні договору вимоги закону, але й порушення таким договором його прав або охоронюваних законом інтересів. Отже, наявність у особи права на пред`явлення позову не завжди означає наявність у неї права на задоволення позову, оскільки суд може встановити, що вимоги не ґрунтуються на законі, а обраний позивачем спосіб захисту права шляхом визнання правочину недійсним, не призведе до ефективного відновлення порушеного права, і відмовити у їх задоволенні. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (див. постанову Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, провадження № 12-112гс18). Тлумачення ст.ст. 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду від 10.05.2023 № 715/310/22). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин; у разі використання приватно-правового інструментарію (зокрема, ініціювання позову про визнання правочину удаваним ) не для захисту приватних (цивільних) прав та інтересів, а для унеможливлення застосування до сторони чи сторін відповідного правочину Закону, то відсутні порушені, невизнані або оспорені відповідачем приватні (цивільні) права (інтереси) позивача (постанова Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 638/17053/18, провадження № 61-6138св23). Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду від 07.12.2023 у справі № 209/2249/21, провадження № 61-15013св23). У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 685/547/23). Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами договору факторингу є фактор і клієнт; клієнтом може бути фізична або юридична особа суб`єкт підприємницької діяльності, а фактором банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Суд бере до уваги, що факторинг передбачає наявність трьох обов`язкових складових: відступлення первинним кредитором грошової вимоги новому кредитору з метою отримання фінансування; сплату новим кредитором первинному кредиторові грошових коштів як фінансування; отримання новим кредитором винагороди за користування наданими коштами. При цьому спосіб визначення доходу фактора може бути різним у формі дисконту, процентів, комісій або їх поєднання. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16, а також у постановах Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі № 591/4552/17, від 27.03.2019 року у справі № 755/5751/17, від 20.02.2019 року у справі № 128/639/17. Судом встановлено, що ТОВ «ФК Еліт-Фактор» у встановленому законом порядку отримало свідоцтво про реєстрацію фінансової установи № 820 від 17.11.2016 року, було включене до державного реєстру фінансових установ на підставі розпорядження Нацкомфінпослуг від 14.07.2016 року № 2881 та отримало безстрокову ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) відповідно до розпорядження від 11.05.2017 року № 1525. Надання послуг з факторингу є видом фінансової діяльності, що прямо передбачений законом. За таких обставин доводи позивача щодо відсутності у відповідача права на здійснення факторингових операцій є необґрунтованими. Щодо необхідності наявності ліцензії на здійснення валютних операцій суд зазначає таке. У постанові Верховного Суду від 30.03.2021 року у справі № 545/2370/19 зазначено, що якщо товариство не здійснює приймання платежів в іноземній валюті, не відкриває та не веде поточні рахунки клієнтів в іноземній валюті, не залучає кошти на депозити, воно не потребує індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України. У постанові від 10.03.2021 року у справі № 643/11542/15-ц Верховний Суд звернув увагу, що ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями необхідні для укладення кредитних договорів, а не договорів факторингу. У постанові від 11.12.2019 року у справі № 755/12702/16-ц Верховний Суд зазначив, що відсутність у юридичної особи ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не є підставою для визнання договору факторингу недійсним, оскільки перехід права вимоги за кредитним договором не є валютною операцією. Судом встановлено, що АТ «УкрСиббанк» на момент укладення кредитних договорів мало банківську ліцензію на здійснення банківських операцій, у тому числі з валютними цінностями, а отже мало право надавати кредити в іноземній валюті. Посилання представника позивача на норми Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року є безпідставними, оскільки на момент укладення спірного договору факторингу 19.03.2021 року зазначений Декрет уже втратив чинність у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про валюту і валютні операції». Положення № 297 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, має бланкетний характер та відсилає до статті 9 Закону України «Про валюту і валютні операції», яка передбачає необхідність ліцензії лише у випадках здійснення конкретно визначених валютних операцій, зокрема факторингу виключно у частині розрахунків в іноземній валюті між факторами та клієнтами за операціями міжнародного факторингу щодо боржника-нерезидента. Оскільки спірні правовідносини виникли між резидентами та стосуються боржника-резидента, такі операції не потребували отримання ліцензії на здійснення валютних операцій. Крім того, змінами, внесеними 26.03.2021 року до Положення № 297, прямо передбачено можливість здійснення без ліцензії валютних операцій, пов`язаних із переходом права вимоги між резидентами та нерезидентами. Таким чином, суд доходить висновку, що перехід права вимоги за кредитним договором, укладеним в іноземній валюті, на підставі договору факторингу не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії. З огляду на викладене, посилання позивача на відсутність у ТОВ «ФК Еліт-Фактор» ліцензії на здійснення валютних операцій є безпідставними та такими, що не спростовують правомірності укладення спірного договору факторингу. Проаналізувавши матеріали справи, суд встановив, що [PERSON] , підписуючи 02.10.2007 року договір іпотеки, підтвердила свою згоду з усіма його умовами, у тому числі з умовами щодо порядку регулювання правовідносин сторін та можливості відступлення прав за основним зобов`язанням. Відповідно до пункту 6.6 договору іпотеки сторони погодили, що з усіх питань, не врегульованих договором, вони керуються чинним законодавством України. Таким чином, позивачка, укладаючи договір, погодилась на застосування до спірних правовідносин норм законодавства, у тому числі положень Закону України «Про іпотеку». Частиною першою статті 24 Закону України «Про іпотеку» прямо передбачено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, за умови одночасного відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. При цьому законом визначено, що якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Договір іпотеки від 02.10.2007 року не містить застережень щодо необхідності отримання попередньої згоди іпотекодавця на відступлення права вимоги. Отже, підписавши договір, [PERSON] погодилася з можливістю відступлення права вимоги за основним зобов`язанням та відповідного відступлення прав за іпотечним договором без отримання її додаткової чи окремої згоди в майбутньому. Факт підписання договору свідчить про вільне волевиявлення позивачки та прийняття нею умов договору в повному обсязі, що відповідає вимогам статті 629 ЦК України, відповідно до якої договір є обов`язковим для виконання сторонами. З урахуванням установлених судом обставин, положень статті 24 Закону України «Про іпотеку», норм Цивільного кодексу України, а також відсутності доказів порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивачки, суд дійшов висновку, що вимога про визнання недійсним договору № 2425492/2425493/1 про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 19.03.2021 року, укладеного між ТОВ «Укрдепт Плюс» та ТОВ «ФК «Еліт Фактор», є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Щодо вимоги про скасування рішення державного реєстратора Станіславської сільської ради Білозерського району Херсонської області Савченко Катерини Михайлівни щодо державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , за ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» суд зазначає наступне. З наданих Станіславською сільською військовою адміністрацією Херсонського району Херсонської області документів вбачається, що до заяви про проведення реєстраційних дій державному реєстратору Станіславської сільської ради Савченко К.М. було подано наступні документи: 1) супровідний лист за вих. № 227/02-24 від 24.03.2021 року, разом із вимогою про виконання порушеного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки за реєстровим № 1039; 2) супровідний лист за вих. № 309/02-24 від 27.04.2021 року, разом із вимогою про виконання порушеного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки за реєстровим № 1536; 3) копію конверта до поштового відправлення № 7302501401015 від 28.04.2021 року; 4) копію опису та накладної до поштового відправлення № 7302501401015 від 28.04.2021 року; 5) копію опису та накладної до поштового відправлення № 7302501401007 від 28.04.2021 року; 6) копію конверта до поштового відправлення № 7302501401007 від 28.04.2021 року; 7) копію звіту про оцінку майна від 07.06.2021 року, складеного оцінювачем [PERSON] (кваліфікаційне свідоцтво ФДМУ МФ № 117 від 12.12.2020 року); 8) копію довідки про внесення інформації зі звіту про оцінку до єдиної бази даних звітів про оцінку від 07.06.2021 року; 9) копію конверта до поштового відправлення № 7302501369251 від 25.03.2021 року; 10) копію опису та накладної до поштового відправлення № 7302501369227 від 25.03.2021 року; 11) копію конверта до поштового відправлення № 7302501369227 від 25.03.2021 року; 12) копію опису та накладної до поштового відправлення № 7302501369227 від 25.03.2021 року; 13) копію Договору № 2425492/2425493/1 про відступлення права вимог за іпотечним договором, посвідчений 19.03.2021 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маковецькою О.А. за реєстровим № 991; 13) копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки № 249032789 від 19.03.2021 року; 14) копію Договору про надання споживчого кредиту № 11227401000 від 02.10.2007 року; 15) копію Договору іпотеки, посвідченого 02.10.2007 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В., за реєстровим № 7310. Згідно відповіді, наданої на нотаріальний запит приватного нотаріуса Олени Маковецької, за відомостями, наявними у відділі реєстрації місця проживання фізичних осіб Херсонської міської ради, станом на 03.03.2021 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані особи: [PERSON] , дата народження [INFO] , дата реєстрації 27.07.2019; [PERSON] , дата народження [INFO] , дата реєстрації 18.09.2013; [PERSON] , дата народження [INFO] , дата реєстрації 20.09.2013. Відповідно до абз. 8 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковим є отримання дозволу органу опіки та піклування є виключно у випадках відмови від права власності на нерухоме майно, власником якого є малолітня дитина або неповнолітня особа. Оскільки малолітній [PERSON] , [INFO] , не є власником спірної квартири, то дозвіл органу опіки та піклування на проведення реєстраційних дій щодо його відчуження державним реєстратором не запитувався. До того ж, порушення права на користування і проживання у квартирі [ADDRESS] , судом не встановлено. У той же час, згідно п.п. 2.1.1-2.1.2 Договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором, а у разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 4.2. Договору іпотеки, звернення стягнення здійснюється на підставі, зокрема, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. У відповідності до п. 4.3 Договору іпотеки, у випадках, зазначених в п.п. 2.1.1-2.1.2 цього договору іпотеки іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Згідно п. 5.1 Договору іпотеки, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один із наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до п.п. 5.2-5.4 Договору іпотеки, у разі настання обставин, зазначених в п. 4.1 Договору іпотеки, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. В повідомленні іпотекодержатель зазначає, який із способів задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачені ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», застосовуються іпотекодержателем для задоволення своїх вимог. У разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя (абз. 2 ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку») даний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Положеннями п. 4.1. Договору іпотеки, однією з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення іпотекодержателем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором. Згідно п. 4.1. Договору № 2425492/2425493/1 про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, права Первісного іпотекодержателя за іпотечним договором переходять до Нового іпотекодержателя одночасно з переходом прав за кредитним договором. Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки № 249032789 від 19 березня 2021 року, за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» зареєстровано право іпотекодержателя на об`єкт нерухомого майна, а саме: 5-кімнатну квартиру [ADDRESS] . 24.03.2021 року та 27.04.2021 року ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» направлялися вимоги про виконання порушеного зобов`язання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки на ім`я [PERSON] , посвідчених приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маковецькою О.А. за реєстровим № 1039 та № 1536. З наданих позивачів доказів направлення вищевказаної вимоги вбачається, що її було направлено на наступні адреси: 1) адреса реєстрації: [ADDRESS] ; 2) адреса проживання: [ADDRESS] . Перевіривши зазначені адреси за допомогою загальнодоступних сервісів Google Maps та на офіційному сайті національного поштового оператора АТ «Укрпошта» судом встановлено, що житлового будинку за адресою: [ADDRESS] не існує, тоді як за адресою: [ADDRESS] розташований Територіальний центр соціального обслуговування Суворовської районної у м. Херсоні ради. До того ж, відповідно до інформації, зазначеної в Договорі іпотеки від 02.10.2007 року, [PERSON] , на момент укладення зазначеного правочину, була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно Довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру № 243999-2019 від 27.07.2019 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель зобов`язаний надіслати іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання із встановленням строку для його виконання. Лише за умови належного надсилання такої вимоги і спливу встановленого строку іпотекодержатель набуває право застосувати позасудовий спосіб звернення стягнення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.09.2020 року у справі № 757/13243/17 зазначила, що належним є надсилання вимоги на адресу, визначену договором або додатково повідомлену стороною, із дотриманням встановленого порядку, при цьому саме іпотекодержатель повинен довести факт належного направлення вимоги. Оцінивши подані докази, суд дійшов висновку, що направлення вимог за адресами, які не є зареєстрованим місцем проживання іпотекодавця та фактично не відповідають її місцезнаходженню, не може вважатися належним повідомленням у розумінні ст. 35 Закону України «Про іпотеку» та умов Договору іпотеки. Таким чином, відповідачем не доведено дотримання обов`язкової досудової процедури повідомлення іпотекодавця про намір звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності іпотекодержателю, що є істотною умовою правомірності застосування позасудового способу задоволення вимог відповідно до ст.ст. 3537 Закону України «Про іпотеку». За таких обставин суд доходить висновку, що відсутність належного повідомлення іпотекодавця, унеможливлювала набуття відповідачем права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності, а отже, вчинені на цій підставі реєстраційні дії не відповідають вимогам закону та підлягають скасуванню. Щодо вимоги позивача про визнання за [PERSON] право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2401678365101), суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 387, 388 ЦК України, виникнення права власності на майно вимагає наявності правової підстави (юридичного факту), який прямо передбачає перехід права власності, а саме договір купівлі-продажу, дарування, міни, набуття у результаті приватизації тощо. Виходячи з матеріалів справи, судом встановлено, що рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру було прийнято з порушенням порядку направлення повідомлення про позасудовий порядок задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема повідомлення надсилалися на недостовірні або невірні адреси. Тому позовна вимога про скасування цього рішення підлягала задоволенню. Водночас, виходячи зі статей 328345 Цивільного кодексу України, право власності на майно виникає на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів, державної реєстрації, набувальної давності, фактичного володіння, створення або переробки майна, а також шляхом набуття безхазяйного майна. Таке набуття вважається правомірним, якщо не встановлено його незаконності або необґрунтованості судом, а на нерухоме майно право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Враховуючи вищевикладене судом встановлено, що скасування незаконного рішення державного реєстратора автоматично відновлює право власності позивача на спірне майно, тому додаткове визнання за нею права власності у судовому порядку не потребується. Відповідно, позовні вимоги [PERSON] у цій частині задоволенню не підлягають. Отже, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги та про визнання за позивачем права власності на квартиру, водночас задовольнити позов у частині скасування реєстраційного запису державного реєстратора щодо переходу права власності на зазначене майно, оскільки відповідачем не доведено факту дотримання обов`язкової процедури позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема належного направлення іпотекодавцю письмової вимоги відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» та умов укладеного договору. При цьому суд зазначає, що договір факторингу (відступлення права вимоги) укладено між сторонами правомірно, з дотриманням вимог чинного законодавства, а підстав для визнання його недійсним не встановлено. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції № ПН2059 від 09.08.2021 року встановлено, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 2724,00 грн. за три вимоги немайнового характеру (по 908,00 грн. за кожну). Оскільки позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме у частині скасування рішення державного реєстратора Станіславської сільської ради Білозерського району Херсонської області Савченко Катерини Михайлівни (з відкриттям розділу), індексний номер: 59125974 від 06.07.2021 року 15:34:09, щодо державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , за ТОВ «ФК «Еліт-Фактор», то на ТОВ «ФК «Еліт-Фактор» покладається обов`язок щодо відшкодування на користь [PERSON] розмір сплаченого судового збору в сумі 908,00 грн. На підставі ст. ст. 207, 526, 530, 626, 628, 633, 638, 1048, 1054, 1055 ЦК України,

Outcome: partial