Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

21 березня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Жосан Тетяна Іванівна та Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «ОЩАДБАНК» про визнання недійсним договору дарування, у якому позивач просить: - визнати недійсним договір дарування 180/1000 частин квартири [ADDRESS] , посідчений 14.03.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Жосан Тетяною Іванівною; - скасувати рішення державного реєстратора (нотаріуса) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 34238539 від 14.03.2017 року щодо реєстрації права власності на 180/1000 частин квартири [ADDRESS] ; - здійснити розподіл судових витрат. За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Чернявській Л.М. Ухвалою суду від 25 березня 2025 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Надано відповідачам 15-ти денний строк для подання відзиву. Підготовче засідання по справі призначено на 20 травня 2025 року. 21 березня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява [PERSON] про забезпечення позову, у якому заявник просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, а саме, 180/1000 частин квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21 березня 2025 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на 180/1000 частин квартири за адресою: [ADDRESS] . 14 квітня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від Одеського обласного управління АТ «ОЩАДБАНК» надійшли пояснення, у яких третя особа підтримала заявлені позовні вимоги, просила їх задовольнити. 21 квітня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшов відзив, у якому відповідачка просила відмовити у задоволенні позову. 23 квітня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника [PERSON] адвоката Павел Ольги Юріївни надійшло клопотання про долучення доказів, у якому заявник просив долучити до матеріалів справи копію листа приватного виконавця Цинєва А.О. та копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 09.01.2023 року. 25 квітня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшло клопотання, у якому позивач просив відзив [PERSON] повернути без розгляду. 25 квітня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити. 05 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від АТ «ОЩАДБАНК» в особі філії Одеське обласне управління АТ «ОЩАБАНК» надійшли пояснення, у яких третя особа підтримала заявлені позовні вимоги, просила їх задовольнити. На підставі розпорядження в.о. керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Чукова Л.В. від 19.05.2025 року №805/25, було проведено повторний автоматизований розподіл справи між суддями, за наслідками якого вона передана на розгляд судді Косіциній В.В. 20 квітня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшли письмові пояснення, у яких відповідачка заперечувала проти позовних вимог, просила відмовити у їх задоволенні. Ухвалою суду від 02 червня 2025 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Жосан Тетяна Іванівна та Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «ОЩАДБАНК» про визнання недійсним договору дарування. Призначено проведення підготовчого засідання по справі на 01 липня 2025 року. У підготовче засідання, призначене на 01 липня 2025 року з`явився представник Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «ОЩАДБАНК» та представник Омельченко Поліни Сергіївни. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання відкладено підготовчий розгляд справи на 11 вересня 2025 року. У підготовче засідання, призначене на 11 вересня 2025 року з`явився представник [PERSON] та АТ «ОЩАДБАНК». Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду від 11 вересня 2025 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду на 22 жовтня 2025 року. У судове засідання, призначене на 22 жовтня 2025 року з`явився представник позивача, представник [PERSON] та представник АТ «ОЩАДБАНК». Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду від 22 жовтня 2025 року визнано явку відповідачки [PERSON] в наступне судове засідання обов`язковою. Відкладено розгляд справи на 02 грудня 2025 року. У судове засідання, призначене на 02 грудня 2025 року з`явився представник позивача, представник [PERSON] та представник АТ «ОЩАДБАНК». Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду від 02 грудня 2025 року витребувано з Адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України громадянкою Українки [PERSON] за останні п`ять років по день надання відповіді. Визнано явку відповідача [PERSON] у наступне судове засідання обов`язковою. Відкладено розгляд справи на 02 лютого 2026 року. 04 грудня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла відповідь з ДПС України на виконання ухвали суду від 02 грудня 2025 року. У судове засідання, призначене на 02 лютого 2026 року з`явився представник позивача, представник [PERSON] , [PERSON] та представник АТ «ОЩАДБАНК». Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Встановлено, що текст рішення буде проголошено 12 лютого 2026 року. Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 28 вересня 2006 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит № 931-н, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 69 307,00 доларів США зі сплатою 11,5 процентів річних в строк до 28.09.2026 року для придбання квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В забезпечення виконання умов кредитного договору 28.09.2006 року ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардіною О.О. за № 646. Предметом іпотечного договору стала квартира [ADDRESS] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.11.2016 року у справі № 521/3354/14-ц позов ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] було задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за Договором про іпотечний кредит № 931-н від 28.09.2006 року у розмірі 66 723 доларів 24 центів США, а також стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» судовий збір у розмірі 3 654 гривні. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2017 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.11.2016 року у справі №521/3354/14-ц змінено. Позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] , на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за Договором про іпотечний кредит № 931-н від 28.09.2006 року у розмірі 66 723 доларів 24 центів США, в тому числі строкова та прострочена заборгованість 56 733,86 доларів США, прострочені проценти - 8 133, 32 доларів США, пеня по простроченому основному боргу 5 427,36 грн (що еквівалентно 679,27 доларів США), пеня по простроченим процентам 4 541,59 грн (що еквівалентно 568,41 доларів США) та заборгованість за комісією в сумі 2 499 (дві тисячі чотириста дев`яносто дев`ять) гривень 04 копійки, з яких: прострочена комісійна винагорода 2 240,00 гривень, пеня за прострочену комісійну винагороду 169,99 гривень, а також судовий збір у розмірі 3 654 гривень. На підставі зазначеного рішення, Приморський районний суд м. Одеси 19 липня 2017 року видав виконавчий лист. 12 грудня 2022 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв Віталій Олександрович на підставі виконавчого листа, що виданий Приморським районним судом м. Одеси 19 липня 2017 року у справі №521/3354/14-ц прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження №70533060. У позовній заяві позивач зазначає про те, що після відкриття виконавчого провадження стало відомо, що [PERSON] подарувала своїй доньці [PERSON] 180/1000 квартири за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження зазначеної обставини позивачем надано копію договору дарування, посвідченого 14 березня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Жосан Тетяною Іванівною, реєстровий номер 250, відповідно до якого, [PERSON] передала [PERSON] безоплатно у власність 180/1000 часток квартири [ADDRESS] . На підставі вказаного договору за [PERSON] було зареєстровано право власності на 180/1000 часток квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.03.2025 року №418812528. Приватний виконавець, хоча і є суб`єктом незалежної професійної діяльності, проте уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому законом. Тому на приватного виконавця, так само як і на державного виконавця, поширюються приписи частини другої статті 19 Конституції України, які передбачають обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб (чи прирівняних до них осіб) діяти відповідно до належних їм повноважень, які зазвичай визначаються законом. Повноваження виконавця на вчинення виконавчих дій наведені у статті 18 Закону «Про виконавче провадження» через визначення переліку прав і обов`язків виконавця. Зокрема, у частині першій статті 18 Закону зазначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. У частині третій зазначеної статті визначені права виконавця у виконавчому провадженні, де в пункті 22 вказано, що виконавець може здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом. Процедура виконавчого провадження є істотною гарантією прав його сторін (стягувача і боржника). Внутрішньою формою діяльності будь-якого державного органу (у тому числі державної виконавчої служби чи приватного виконавця) є встановлений законом порядок здійснення низки однорідних процесуальних дій, її організація, внутрішня структура, тобто процесуальна форма. Процесуальна форма діяльності виконавця визначається як встановлений законодавством порядок, згідно з яким відбувається діяльність, спрямована на реалізацію функцій та виконання завдань щодо примусового виконання судових рішень. Тож основною метою діяльності виконавця та його безпосереднім завданням є сприяння виконанню судових рішень, які на підставі статті 129-1 Конституції України є обов`язковими на всій території України. Для досягнення зазначеної мети виконавець зобов`язаний вживати всіх заходів, передбачених законом, у межах своєї компетенції. За змістом пункту 1 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження», до заходів примусового виконання рішень належить звернення стягнення на майно боржника, у тому числі якщо воно перебуває в інших осіб. Державні органи, органи місцевого самоврядування, нотаріуси, інші суб`єкти у разі здійсненні ними владних управлінських функцій відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, у разі звернення особи за вчиненням певної дії щодо майна, що належить боржнику, який внесений до Єдиного реєстру боржників, зобов`язані не пізніше наступного робочого дня повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця із зазначенням відомостей про майно, щодо якого звернулася така особа. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня отримання повідомлення зобов`язаний ухвалити рішення про накладення арешту на майно та/або на кошти / електронні гроші, що знаходяться на рахунках / електронних гаманцях боржника в банках, небанківських надавачах платіжних послуг, емітентах електронних грошей, у порядку, визначеному статтею 56 цього Закону, крім випадку, коли на таке майно арешт уже накладено з тих самих підстав (частина третя статті 9 Закону). Укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним, крім випадків продажу у процесі приватизації майна, яке входить до складу єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства, внесеного до Єдиного реєстру боржників (частина четверта статті 9 Закону). Оскільки в статті 9 Закону врегульовано алгоритм дій не учасників виконавчого провадження, а безпосередньо виконавця та уповноважених органів і установ, до яких звертається боржник, то Велика Палата Верховного Суду констатує, що правочини щодо майна боржника, які призвели до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, можуть бути визнані недійсними судом за зверненням виконавця, у провадженні якого перебуває виконавче провадження щодо конкретного боржника. Таке звернення повинне відбуватися в порядку позовного провадження, оскільки чинним процесуальним законодавством іншого механізму для визнання правочину недійсним не передбачено. Питання встановлення дійсності або недійсності правочину, через свою фондументальність, потребує дотримання засад змагальності і не може бути вирішене судом за зверненням виконавця на стадії виконання судового рішення в іншій справі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.09.2025 року у справі №367/252/24 зауважила, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець реалізовує покладені на нього державою функції та забезпечує дотримання принципу обов`язковості судових рішень. Засобом забезпечення виконання судового рішення може вважатися й звернення виконавця до суду з позовом про визнання вчиненого боржником на шкоду стягувачу правочину недійсним. У цьому контексті Велика Палата Верховного Суду підтримала сформульовані нею у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 висновки про те, що покладення тягаря щодо повернення майна боржника (спонукання до оспорення фраудаторного правочину, тобто ініціювання наступних судових процесів) на кредитора, який уже виграв попередній судовий процес щодо стягнення суми боргу і правомірно очікує від держави вчинення усіх можливих дій на забезпечення виконання судового рішення компетентними органами, нівелює сутність конституційного права кредитора на судовий захист та суперечить правилам статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України. Велика Палата Верховного Суду вказала, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має не особистий, а винятково службовий інтерес, який полягає у виконанні покладених на нього державою посадових обов`язків і досягненні такого результату, за якого судове рішення буде виконаним. Водночас забезпечення найбільш сприятливої ситуації для досягнення виконання судового рішення відповідає не лише інтересам суспільства, яке, безумовно, зацікавлене в підтриманні правопорядку в державі, а й майновим та/або немайновим інтересам стягувача у виконавчому провадженні. Наведене не означає, що виконавець у виконавчому провадженні зобов`язаний діяти лише в інтересах стягувача, адже всі виконавчі дії повинні вчинятися з дотриманням прав усіх сторін виконавчого провадження, зокрема й боржника. Проте, оскільки метою здійснення виконавчого провадження є повне та своєчасне виконання судового рішення, то вжиття виконавцем усіх необхідних заходів для досягнення цієї мети потрібно розглядати як таке, що відповідає як загальним засадам принципів верховенства права і обов`язковості судових рішень, так і правомірним інтересам стягувача у конкретному виконавчому провадженні. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що виконавець має право звернутися до суду з позовом щодо оспорення фраудаторного правочину саме в інтересах стягувача у виконавчому провадженні. Тому, оскільки виконавчий лист, що виданий Приморським районним судом м. Одеси 19 липня 2017 року у справі №521/3354/14-ц перебуває на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва Віталія Олександровича, то останній, як суб`єкт, що здійснює виконання рішення має право звертатися до суду із позовом в інтересах стягувача АТ «ОЩАДБАНК» в особі філії Одеське обласне управління АТ «ОЩАДБАНК» із позовом про оспорювання правочину. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20). З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18, постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)). При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)). Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: - фіктивного (стаття 234 ЦК України); - такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); - такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19). Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24)). Зміст як договірного, так і недоговірного зобов`язання складають права та обов`язки його суб`єктів. Суб`єктивне право, що належить управненій стороні у зобов`язанні, йменується правом вимоги, а суб`єктивний обов`язок зобов`язаної сторони називається боргом. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що: - відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21); - для застосування конструкції фраудаторного правочину важливо щоб кредитору належало суб`єктивне цивільне право (зокрема, право вимоги). Цей суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Тому необов`язково для застосування вказаної конструкції, щоб існувало судове рішення про стягнення зокрема, боргу чи був розпочатий судовий процес про стягнення боргу. Необхідно, щоб той чи інший правочин вчинявся на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) чи зменшення обсягу майна боржника (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2025 року в справі № 159/5846/23 (провадження № 61-13665св24)); - цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17); - договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: безоплатність договору; момент укладення договору (зокрема після настання строку повернення боргу); контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (пов`язаність осіб, які вчиняють фраудаторний правочин може бути досить різноманітною. Зокрема, між особами які вчиняють фраудаторний правочин можуть бути родинні, квазіродинні відносини, інші цивільні відносини чи навіть трудові. Наприклад, родич боржника (зокрема, син, онук, мати), дружина чи колишня дружина боржника, невістка, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2025 року в справі № 347/721/22). Зі змісту матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір було укладено між [PERSON] та [PERSON] 14 березня 2017 року, тобто, після звернення ПАТ «Державний ощадний банк України» із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит від 28 вересня 2006 року № 931-н. При цьому, підстави вважати, що [PERSON] було невідомо про звернення ПАТ «Державний ощадний банк України» із позовом про стягнення заборгованості відсутні, оскільки, рішення судом першої інстанції було ухвалено 29.11.2016 року та в подальшому саме на нього [PERSON] було подано апеляційну скаргу. На момент укладання такого договору заборгованість за договором від 28 вересня 2006 року № 931-н не була сплачена, а тому, [PERSON] повинна була розуміти те обставину, що у неї наявне невиконане грошове зобов`язання. У п.1 Договору дарування від 14.03.2017 року №250 визначено, що [PERSON] передає об`єкт нерухомого майна у власність [PERSON] безоплатно. Учасниками справи не заперечувалася та обставина, що [PERSON] та [PERSON] є близькими родичами, а саме: матір та донька. Суд звертає увагу на те, що згідно відповіді на запит до МВС України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів від 19.09.2024 року №227401922, відомості про зареєстровані за [PERSON] транспортні засоби відсутні. Згідно відповіді на запит до Пенсійного фонду України про фізичних осіб боржників, які отримують пенсії, розмір їх пенсій та найменування органу Пенсійного фонду України, на обліку в якому перебуває боржник, та інформацію про фізичних осіб-боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами про їх останнє місце роботи від 25.03.2025 року №259117640, відомості про отримання [PERSON] доходу відсутні. У відповіді на запит до Державної податкової служби України про джерела та/або суми доходів, нарахованих податковими агентами на користь боржників від 20.07.2024 року №215950002, інформація про податкового агента та суму доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб податковим агентом, та/або суми доходів, отриманих самозайнятими особами, і суму утриманого ними податку, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи в реєстру відсутня. Вказане свідчить про те, що оспорюваний договір дарування укладений [PERSON] зі своєю донькою - [PERSON] всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом, оскільки вказаний договір дарування направлено на недопущення звернення стягнення на майно боржника під час виконання рішення суду та зменшення обсягу його майна, тобто для уникнення виконання судового рішення про стягнення боргу за договором про іпотечний кредит, зобов`язання за яким не було належним чином виконано про що було достеменно відомо [PERSON] . Такий договір було укладено [PERSON] в умовах відсутності в останньої будь-якого іншого рухомого та нерухомого майна, а також будь-якого доходу. Тому, суд погоджується із висновками позивача про те, що договір вчинений на шкоду кредитору. У відзиві на позовну заяву в якості однієї з обставин, на яку [PERSON] посилається як на підставу у відмові у задоволення позову посилається на те, що кредитні зобов`язання [PERSON] за договором про іпотечний кредит були та залишаються забезпеченими іпотекою квартири за адресою: [ADDRESS] . Дійсно, в забезпечення виконання умов договорі про іпотечний кредит від 28.09.2006 року №931-н, 28 вересня 2006 року ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардіною О.О. за № 646. Предметом іпотечного договору стала квартира [ADDRESS] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 липня 2018 року у справі №522/4041/14-ц, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі Філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» за договором про іпотечний кредит № 931-н від 28 вересня 2006р. в розмірі 66723 доларів 24 центів США, в тому числі строкова та прострочена заборгованість 56733,86 доларів США, прострочені проценти - 8 133,32 доларів США, пеня по простроченому основному боргу 5427,36 грн (що еквівалентно 679,27 доларів США), пеня по простроченим процентам 4541,59 грн (що еквівалентно 568,41 дол США) та заборгованість за комісією в сумі 2499 (дві тисячі чотириста девяносто девять) гривень 04 копійки, з яких: прострочена комісійна винагорода 2240,00 гривень, пеня за прострочену комісійну винагороду 169,99 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 28 вересня 2006р. за реєстровим № 646, а саме на: квартиру [ADDRESS] загальною площею 78,6 кв.м., житловою площею 45,5 кв.м., що належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Масловою М.В., державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори 13.04.2006 року за № 3-1378, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, яка буде встановлена на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент продажу. На виконання вказаного рішення, Приморський районний суд м. Одеси 04 вересня 2018 року видав виконавчий лист у справі №522/4041/14-ц. В подальшому, на підставі вказаного виконавчого листа, 09 січня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Цинєвим Андрієм Олександровичем було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №70693092. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) викладено правовий висновок про те, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості. Тому, забезпечення майна іпотекою та наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки жодним чином не перешкоджають кредитору задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, в тому числі, шляхом звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна, що не є предметом іпотеки. У відзиві на позовну заяву [PERSON] посилається на те, що на момент дарування квартири, на неї не було накладено жодного обтяження, як то арешт, заборона відчуження або іпотека. Проте, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21 було зроблено висновки про те, що відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (постанова). Як вже було встановлено судом, укладання такого правочину в інтересах близького родича доньки в умовах відсутності у [PERSON] будь-якого іншого нерухомого та рухомого майна, а також доходу, та обізнаності про наявність невиконаного боргового зобов`язання було спрямовано на завдання шкоди кредитору, а тому, відсутність заборони чи арешту в даному конкретному випадку не впливає на кваліфікацію правочину, вчиненого між [PERSON] та [PERSON] як фраудиторного. У відзиві на позовну заяву [PERSON] посилається на те, що спірний об`єкт нерухомого майна було набуто [PERSON] в період перебування у шлюбі з [PERSON] . Після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] усно погодили, що квартира придбана ними у шлюбі має бути передана доньці. З огляду на те, що [PERSON] перебував за кордоном, юридично вдалося закріпити їх згоду на відчуження квартири вдалося лише у 2017 році. Вказане також було заявлено [PERSON] , яка у судовому засіданні, призначеному на 02.02.2026 року пояснила, що у неї з [PERSON] після розірвання шлюбу була усна домовленість, за якою вона не звертається до суду із позовом про стягнення аліментів, а їх спільна квартира передається доньці. Проте, оскільки довгий час не було комунікації з [PERSON] , здійснити передачу квартири нерухомого майна доньці вдалося лише в 2017 році. Також судом при вирішенні спору враховується й та обставина, що у судовому засідання [PERSON] визнала ту обставину, що отриманні від позивача у кредит кошти вона витратила на покупку спірної квартири. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 14 жовтня 2000 року, що підтверджується копією рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 травня 2009 року у справі №2-7225/2009, яким шлюб між учасниками справи було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 19 травня 2009 року, що підтверджується відповідною відміткою на копії рішення. Проте, відповідачами не доведено й існування усної домовленості між [PERSON] та [PERSON] щодо розпоряджання спірним майном. Суд звертає увагу на те, що з моменту розірвання шлюбу до моменту відчуження спірного об`єкту нерухомого майна минуло більш ніж 8 років. Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що відчужити спірну квартиру на користь [PERSON] на виконання усної домовленості не вдалося раніше з об`єктивних причин. Також відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] зверталася до [PERSON] з пропозицією відчужити об`єкт нерухомого майна на користь доньки раніше 2017 року. Тому, відсутні підстави вважати, що такий правочин було вчинено колишніми членами подружжя з метою розпоряджання спільним майном подружжя, а не на шкоду кредитору. Враховуючи те, що спірний об`єкт нерухомого майна був придбаний за кредитні кошти, в подальшому відчужений [PERSON] за безоплатним договором близькому члену сім`ї доньці, в момент існування судового спору про стягнення заборгованості, суд приходить до висновку, що такий правочин було вчинено з порушенням принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом та правочин є таким, що був вчинений на шкоду кредитору, Щодо суми сплаченого судового збору, суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат,пов`язаних з розглядом справи. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору. Згідно платіжної інструкції 20.03.2025 року №18803, позивач сплатив 5 860,27 гривень в якості судового збору. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, з із кожного з відповідачів в порядку розподілу судових витрат підлягає стягненню 1/2 частка суми сплаченого судового збору у розмірі 2 930,13 гривень. На підставі зазначеного,

Outcome: approved