Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

24.11.2025 року, через систему «Електронний суд», позивачка [PERSON] , в особі представника-адвоката Бурдак О.В., звернулась до суду з позовом до Комунального закладу «Муніципальний театр «Дім актора» про покладання зобов`язання працевлаштування, стягнення середнього заробітку. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона з 01.07.2023 року працювала на посаді актора театру другої категорії та помічником головного режисера на 0,5 ставки за сумісництвом у Комунальному закладі «Муніципальний театр «Дім актора». Згідно наказу № 42 від 09.03.2025 року її було звільнено з 10.03.2025 року за п.4 ст. 40 КЗпП України. Не погоджуючись із звільненням, наказ було оскаржено до Хортицького районного суду м.Запоріжжя та рішенням суду від 12.09.2025 року у справі № 337/2730/25 позовні вимони було задоволено частково, змінено дату звільнення [PERSON] з посади актора театру з 10.03.2025 року на 30.06.2025 року, змінено формулювання причини звільнення з «через прогул», згідно з п.4 ст. 40 КЗпП України на «У зв`язку із закінченням строку контракту на підставі п.2 ч.1 ст 36 КЗпП України. Також рішенням було змінено дати звільнення з посади помічника головного режисера за суміцниством з 10.03.2025 року на 21.08.2025 року та змінено формулювання причини звільнення з «через прогул», згідно з п.4 ст. 40 КЗпП України на «У зв`язку із закінченням строку контракту на підставі п.2 ч.1 ст 36 КЗпП України; стягнуто з КЗ «муніципальний театр «Дім актора» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу на посаді актора театру другої категорії за період з 11.03.2025 року по 30.06.2025 року у розмірі 53849,28 грн. та помічника головного режисера за сумісництвом за період з 11.03.2025 року по 21.08.2025 року у розмірі 20734,05 грн. Після отримання рішення суду, [PERSON] , листом, звернулась до КЗ «Дім актора» щодо виконання рішення суду та дотримання вимог ч.3 ст. 184 КЗпП України в частині обов`язку працевлаштувати [PERSON] . Роботодавець не дотримався вимог зазначеної статті, не запропонував [PERSON] іншу роботу, чим порушив вимоги трудового законодавства. [PERSON] є матір`ю неповнолітньої дитини віком до 14 років, а саме - доньки [PERSON] , [INFO] , яку виховує самостійно через відсутність батька [PERSON] , який помер [INFO] . Оскільки, частиною третьою ст. 184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме заборонено звільнення одинокої матері при наявності дитини віком до 14 років та передбачено обов`язкове її працевлаштування після закінчення строкового трудового договору, що відповідачем не виконано, просила зобов`язати КЗ «Муніципальний театр «Дім актора» працевлаштувати її; стягнути з відповідача середню заробітну плату за три місяці з дня закінчення строкового договору у розмірі 44313,47 грн., стягнути витрати на правничу допомогу. Ухвалою судді від 28.11.2025 року позовну заяву було залишено без руху, для усунення її недоліків. 15.12.2025 року, ухвалою судді Хортицького районного суду, по справі було відкрито провадження, визначено про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву. 12.01.2026 року, через систему «Електронний суд» від представника відповідача КЗ «Муніципальний театр «Дім актора» Донік О.К. надійшло клопотання, у якому зазначено, що позовна заява [PERSON] є неналежним способом захисту, позовна вимога «зобов`язати працевлаштувати» не передбачена законодавством України як спосіб захисту трудових прав, а суд не наділений повноваженнями зобов`язувати роботодавця укладати трудовий договір або створювати робоче місце, оскільки працевлаштування є результатом взаємної згоди сторін. Раніше між сторонами було розглянуто спір про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, рішенням суду у справі № 337/2730/25 від 12.09.2025 року у поновленні на роботі [PERSON] відмовлено, встановлено припинення трудових відносин у зв`язку із закінченням строку контракту, рішення виконано відповідачем у повному обсязі. Заявлений [PERSON] позов фактично спрямований на повторне вирішення питання, яке вже було предметом розгляду у суді, тому просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] 28.01.2026 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача КЗ «Муніципальний театр «Дім актора» Донік О.К. надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено, що рішенням Хортицького районного суд від 12.09.2025 року у справі №337/2703/25 [PERSON] було відмовлено у задволенні вимоги про поновлення на роботі,оскільки судом встановлено відсутність у роботодавця обовьязку продовжувати або пновлювати строкові трудові відносини після закінчення строку дії контракту. Після ознайомлення з рішенням [PERSON] звернулась до КЗ «Дім актора» листом від 03.10.2025 року з вимогою працевлаштування, посилаючись на ч.3 ст.184 КЗпП України, у тому числі з огляду на те що вона має статус матері одиначки. Крім того представник відповідача зазначав, що про статус позивачки йому відомо, однак сам по собі такий статус не створює безумовного обов`язку роботодавця працевлаштувати особу у разі припинення строкового трудового договору за відсутності вакантних посад. У зв`язку із цим просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі. 02.02.2026 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача КЗ «Муніципальний театр «Дім актора» Донік О.К. надійшло клопотання про долучення доказів на підтвердження виконання обов`язку роботодавця, передбаченого ст. 49-2, 184 КЗпП України, разом з додатками. 03.03.2026 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача КЗ «Муніципальний театр «Дім актора» Донік О.К. надійшли додаткові пояснення по справі, в яких зазначено що відповідачем виконано обов`язок передбачений ст. 184 КЗпПта позивачці запропоновано доступну вкакансію. Тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. У судовому засіданні 03.02.2026 року надані відповідачем докази долучені до матеріалів справи. 05.02.2026 року пердставником позивача адвокатом Бурдак О.В. надано суду клопотання про долучення до справи доказів понесених позивачем судових витрат на правову допомогу. У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Суду додатково пояснила, що вона зверталась до відповідача із заявою для вирішення питання з працевлаштування, однак відповіді не отримала, працевлаштована не була. Просила задовольнити позов у повному обсязі. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Бурдак О.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених в ньому, просив задовольнити позов та зобов`язати відповідача працевлаштувати [PERSON] згідно зі ст. 184 ч.3 КЗпП України, стягнути середню заробітню плату за три місяці з дня закінчення строкового трудового договору в розмірі 44313,47 грн., а також витрати на правову допомогу. Ввважає доводи представника відповідача щодо безпідставності задоволення позовних вимог не обґрунтованими та такими, що протиречать вимогам діючого законодавства. Доводи представника відповідача про те, що при прийнятті рішення Хортицьким районним судом м.Запоріжжя від 12.09.2025 року, вже розглядалося питання щодо обов`язку працевлаштування [PERSON] , є безпідставними, оскільки позовні вимоги у зазначеній справі розглядалися лише в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто був інший предмет спору. Додав, що критично ставиться до пояснень представника відповідача щодо відсутності вільних посад для працевлаштування позивачки, оскільки з наданих відповідачем переліку вакансій вбачається інше. Представники відповідача [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Суду пояснили, що [PERSON] дійсно перебувала у трудових відносинах з КЗ «Муніципальний театр «Дім актора» на підставі строкового трудового договору ( контракту), після закінчення строку дії якого, трудові відносини з [PERSON] були припинені на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Після прийняття судом рішення у справі № 337/2730/25, яким [PERSON] відмовлено у поновленні на роботі, відповідачем рішення суду виконано у повному обсязі, внесено зміни у наказ про звільнення. Після ознайомлення з рішенням суду, [PERSON] листом від 03.10.2025 року звернулася до КЗ з вимогю працевлаштування, посилаючись на те, що вона є одинокою матір`ю. Статус [PERSON] , як одинокої матері, КЗ «Муніципальний театр «Дім актора», був відомий, але такий статус сам по собі не створює обов`язку роботодавця працевлаштування особи, у разі припинення строкового трудового договору. Крім того, на час припинення трудових відносин з [PERSON] у КЗ були відсутні вакантні посади, які відповідали б її освіті, професії та кваліфікації. Вважають, що правовідносини з [PERSON] відповідачем були припинені на законних підставах, а саме у зв`язку з закінченням строку дії контракту, обов`язок її працевлаштування за відсутності вакантних посад, законодавством не передбачений, гарантії, встановлені ст. 184 КЗпП України, не підлягають розширеному тлумаченню, підстав для задоволення позовних вимог не має. Крім того, у судовому засіданні 28.01.2026 року представник [PERSON] пояснила суду, що на час звільнення [PERSON] була вільна посада актора другої категорії, але потім на цю посаду за сумісництвом взяли працівників театру. У судовому засіданні 03.02.2026 року представник відповідача [PERSON] пояснила, що норма ст. 184 КЗпП України дійсно покладає обов`язок на роботодавця працевлаштувати звільнену особу, яка має статус одинокої матері, однак ця норма не зобов`язує створювати нові робочі місця та не скасовує кваліфікаційних вимог до посад. Також зазначила, що ст. 49-2 КЗпП України передбачений порядок працевлаштування, але він не зобов`язує пропонувати усі наявні та вільні посади, тому 30.01.2026 року [PERSON] було запропоновано 0,5 штатної одиниці посади двірника. Інші вільні посади, які відповідали б її кваліфікації, відсутні. Відповідач добросовісно, відповідно до норм КЗпП України, виконав свої обов`язки щодо працевлаштування [PERSON] тому просили позов [PERSON] залишити без задоволення. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, представників відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] , на підставі Контракту з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури від 01.07.2023 року, працювала на посаді актора театру другої категорії, строк дії контракту з 01.07.2023 року по 30.06.2024 року та помічником головного режисера на 0,5 ставки за сумісництвом, відповідно до наказу № 86 к/тр від 21.08.2023 року у Комунальному закладі «Муніципальний театр «Дім актора». Згідно наказу директора-художнього керівника КЗ «Муніципальний театр» Дім актора» Ольги Донік № 42 к/тр від 09.03.2025 року, [PERSON] звільнено з посад: актора театру другої категорії, помічника головного режисера за сумісництвом, з 10.03.2025 року через прогул, згідно п.4 ст. 40 КЗпП України. Не погоджуючись із звільненням, наказ про звільнення було оскаржено до Хортицького районного суду м.Запоріжжя з позовними вимогами про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням суду від 12.09.2025 року у справі № 337/2730/25 позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково: змінено дату звільнення [PERSON] з посади актора театру з 10.03.2025 року на 30.06.2025 року, змінено формулювання причини звільнення з «через прогул», згідно з п.4 ст. 40 КЗпП України на «у зв`язку із закінченням строку контракту» на підставі п.2 ч.1 ст 36 КЗпП України. Також рішенням було змінено дати звільнення з посади помічника головного режисера за суміцниством з 10.03.2025 року на 21.08.2025 року та змінено формулювання причини звільнення з «через прогул», згідно з п.4 ст. 40 КЗпП України на «у зв`язку із закінченням строку контракту на підставі п.2 ч.1 ст 36 КЗпП України; стягнуто з КЗ «Муніципальний театр «Дім актора» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу на посаді актора театру другої категорії за період з 11.03.2025 року по 30.06.2025 року у розмірі 53849,28 грн. та помічника головного режисера за сумісництвом за період з 11.03.2025 року по 21.08.2025 року у розмірі 20734,05 грн. У задоволенні позовної вимоги щодо поновлення на роботі, [PERSON] відмовлено. Також, судом, при ухваленні зазначеного вище рішення, встановлено, що [PERSON] є матір`ю малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , яку виховує та утримує сама, оскільки батько дитини - [PERSON] помер у 2024 році, що підтверджено копію свідоцтва про народження доньки позивачки та копію свідоцтва про смерть батька дитини. Таким чином, [PERSON] , як одинока матір, яка виховує дитину віком до чотирнадцяти років, підпадає під категорію працівників, визначену ч. 3 ст.184 КЗпП України. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 12.09.2025 року у справі ЄУН 337/2730/25 підтверджено факт, що на час звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору [PERSON] була одинокою матір`ю, то після її звільнення у відповідача виник обов`язок щодо її працевлаштування відповідно до вимог ч.3 ст. 184 КЗпП України. 03.10.2025 року [PERSON] звернулась до директора КЗ «Муніципальний театр «Дім актора» зі заявою про продовження порушення чинного законодавства. В якій зазначила про вимогу працевлаштування відповідно до ст. 184 КП України. 13.10.2025 року наказом № 95-1 к/тр КЗ «Муніципальний театр «Дім актора» про внесення змін до наказу від 09.03.2025 р. №42 к/тр у звьязку із набранням законної сили рашенняХортицького районного суду м.Запоріжжя від 12.09.2025 року №337/2730/25, змінено п.1 наказу з «Звільнити [PERSON] з посади: актор театру ІІ категорії, помічник головного режесера за сумісництвом, 10.03.2025 року через прогул, згідно п.4 ст.40 КЗпП України» на «Звільнити [PERSON] з посади: актор театру ІІ категорії 30 чрвгя 2025 року у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України; Звільнити [PERSON] з посади помічник головного режесера за сумісництвом 21 серпня 2025 року у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України». 30.01.2026 року КЗ «Муніципальний театр «Дім актора» направлено [PERSON] пропозицію щодо працевлашування на виконання вимог ч.3 ст. 184КЗпП України. Крім того КЗ «Муніципальний театр «Дім актора» звернулося з клопотанням щодо сприяння у працевлаштуванні [PERSON] до Запорізького академічного обласного укріїнського музично-драматичного театру ім.Магара та КЗ «Запорізький академічний обласний театр юного глядача». Відповідно до ст.15, 16 ЦК України, ст.4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами. Згідно з ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згіднозі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», №63566/00). Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений устатті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Положеннями ст. 184 КЗпП України визначено істотні пільги для жінок-матерів, зокрема, одиноких матерів. Так, відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Оскільки, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, тому вищевказані обставини встановлені рішенням суду від 12.09.2025 року у справі ЄУН 337/2730/25, яке набрало законної сили не підлягають доведенню в іншій справі (постанова Верховного Суду у справі № 234/16272/15-ц). В українській правовій системі діє принцип правової визначеності, відповідно до якого рішення суду не повинні протиставлятися одне одному в результаті повторного дослідження вже встановлених обставин, які виступають основою нового судового рішення. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 12.09.2025 року у справі ЄУН 337/2730/25 підтверджено факт, що на час звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору [PERSON] була одинокою матір`ю, та після її звільнення у відповідача виник обов`язок щодо її працевлаштування відповідно до вимог ч.3 ст. 184 КЗпП України. Розглядаючи даний спір, суд вважає за необхідне послатися на постанову ВП ВС від 16.05.2018 року у справі №759/19440/15-ц, відповідно до якої суд роз`яснив специфіку звільнення вагітних жінок з роботи і зазначив, що звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору має свої особливості. Таке звільнення можливе, на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, зокрема, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років провадиться з обов`язковим працевлаштуванням, однак власник зобов`язаний при цьому працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається. Однак відносини між власником (підприємством) і працівницею з дня закінчення строку трудового договору мають істотну специфіку. Передбачено збереження за жінкою на період працевлаштування середньої заробітної плати, однак не більше ніж на три місяці з дня закінчення строкового трудового договору. Тобто звільнення на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, зокрема, одинокої матері, яка має дитину до чотирнадцяти років, провадиться з обов`язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов`язок по працевлаштуванню, якщо звільненій працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров`я). Таким чином, частиною 3 ст. 184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема, одинокої матері, яка має дитину до чотирнадцяти років, передбачено обов`язкове працевлаштування у випадках У судовому засіданні представники відповідча пояснювали, що відповідачу було відомо про те, що [PERSON] є матір`ю неповнолітньої дитини віком до 14 років. Доводи представників відповідача про те, що при розгляді цивільної справи ЄУН 337/2730/25 Хортицьким районним судом м.Запоріжжя вже приймалося рішення з цього питання, а позовна вимога є неналежним способом захисту, суд вважає надуманими, не обґрунтованими та такими, що протиречать обставинам, встановленим судом при розгляді справи. Враховуючи, що ч. 3 ст. 184 КЗпП України передбачено обов`язкове працевлаштування одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, а станом на день звільнення позивачка була одинокою матір`ю дитини до чотирнадцяти років, крім того вдповідачем не виконано обов`язок щодо її працевлаштування, тому позовні вимоги в частині зобов`язання Комунального закладу «Муніципальний театр «Дім актора» працевлаштувати [PERSON] згідно вимог частини 3 статті 184 КЗпП України підлягає задоволенню. Крім того при задоволенні позову в частині зобов`язання відповідача працевлаштувати позивачку суд враховує, що позивачці направлено листа з пропозицією працевлаштування, хоча вона і не дала згоди на працевлаштування по запропонованій посаді, однак і не відмовилась з вказівкою поважної причини відмови від посади. Щодо позовних вимог про стягнення заробітної плати за три місяці з дня закінчення строкового трудового дговору. Позивачка просить стягнути на її користь середній заробіток за три місяці, а саме з дня закінчення строкового трудового договору, виходячи із середньої заробітної плати на посаді актора театру другої категорії (середньоденна зарплата становить 560,93 грн. а.с.26), за шестиденним робочим тижнем , із одним вихідним-понеділком, за 79 днів у сумі 44313,47 грн. Враховуючи встановлені судом при розгляді справи обставини, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] в цій частині, підлягають задоволенню. Як вже зазначалось, відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП України, у випадках звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років після закінчення строкового трудового договору на період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Відтак судом встановлено, що позивачка [PERSON] має право на отримання середнього заробітку за три місяці на період працевлаштування після її звільнення, відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України, оскільки станом на час подачі позову до суду - 24.11.2025 року, відповідачем вимоги щодо її працевлаштування не виконані, середній заробіток за три місяці не виплачений. Пропозиція роботи відповідачем - КЗ «Муніципальний театр «Дім актора» була направлена позивачці [PERSON] лише 31.01.2026 року. Таким чином, звільнивши 30 червня 2025 року [PERSON] згідно з наказом від 13.10.2025 року №95-1к/тр про внесення змін до наказу від 09.03.2025р.№42 к/тр, відповідач повинен був її працевлаштувати та виплатити середню заробітню плату упродовж трьох місяців, тобто до 30 вересня 2025 року. При визначенні розміру заробітку суд враховує, що позивачка відпрацювала в січні 2025 року 26 днів та лютому 2025 року 1 день до звільнення, що заробітна плата позивача за січень становить 14782 грн. 50 коп. за 26 робочих дні, в лютому 362 грн. 65 коп. за 1 робочий день, тому середньоденна заробітна плата позивача становить 560 гривень 93 коп. ((14782 грн. 50 коп. + 362 грн. 65 коп.) / 27 дні). За період з 30 червня 2025 року по 30 вересня 2025 року минуло 79 робочих дні, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток в розмірі 44313 грн. 47 коп. ( 560 грн. 93 коп. х 79 днів). Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у сумі 13000грн. варто зазначити наступне. Так, в межах цієї справи позивач [PERSON] отримувала правову допомогу адвоката Бурдак О.В., що підтверджується договором про надання правової допомоги від 17.11.2025 року, актами № 1 від 21.11.2025 року та актом № 2 від 04.02.2026 року до договору від 17.11.2025 року, які суд вважає належними та допустимими доказами. Згідно з ч.1-6 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При цьому, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). За висновком, викладеним у п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, заява №19336/04, § 268). Оцінивши обставини справи, суд вважає, що вимога позивачки щодо відшкодування витрат на правничу допомогу у сумі 13000,00 грн. є такою, що підлягає задоволенню. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст.141 ЦПК України). Відповідно до п. 1 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі, зокрема, у справах про стягнення заробітної плати. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 755/12623/19). Відтак [PERSON] звільнена від сплати судового збору в цій справі на підставі закону. З огляду на те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, в дохід держави підлягають стягненню судові витрати за розгляд судом позовних вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за три місяці з дня закінчення строкового договору в розмірі 44313,47 грн., що складаються із судового збору в розмірі 443,13 грн. (1% від 44313,47 грн.).

Outcome: approved