Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

У червні 2025 року представник позивача звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову зазначив, що 15.10.2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем [PERSON] в електронному вигляді було укладено договір про споживчий кредит № 4061635, відповідно до умов якого відповідачу було надано фінансовий кредит у розмірі 10 000 грн., строком на 30 днів, дата погашення кредиту 14.11.2021 року, зі сплатою відсотків у розмірі 1 890 грн. та комісії за надання кредиту 550 грн., яка нараховується за ставкою 5,5 % від суми кредиту одноразово. Також, 29.01.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем [PERSON] в електронному вигляді було укладено договір про надання споживчого кредиту № 3579997, відповідно до умов якого відповідачу було надано фінансовий кредит у розмірі 13 000 грн., строком на 30 днів, стандартна процентна ставка у розмірі 1,90%. 26.07.2024 року між ТОВ «Мілоан» та позивачем ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір факторингу № 26-07/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» передає (відступає), а ТОВ «Факторинг Партнерс» приймає належні права вимоги до боржників, у тому числі і за договором № 4061635. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 26-07/2024, ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 31 865,25 грн., з яких: 7 644,00 грн. заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту), 23 671,25 грн. заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги, 550 грн. заборгованість за комісіями. 24.01.2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 24-01/2022, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» передає (відступає), а ТОВ «Вердикт Капітал» приймає належні права вимоги до боржників, у тому числі і за договором № 3579997. 10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та позивачем ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір факторингу № 10-01/2023, відповідно до умов якого ТОВ «Вердикт Капітал» передає (відступає), а ТОВ «Коллект Центр» приймає належні права вимоги до боржників, у тому числі і за договором № 3579997. 18.02.2025 року між ТОВ «Коллект Центр» та позивачем ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір факторингу № 18-02/25, відповідно до умов якого ТОВ «Факторинг Партнерс» передає (відступає), а ТОВ «Факторинг Партнерс» приймає належні права вимоги до боржників, у тому числі і за договором № 3579997. Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 18-02/25, ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 9 750 грн., з яких: 9 750 грн. заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту). Матеріали справи містять також розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, згідно якого заборгованість відповідача за період з 24.01.2022 року по 23.02.2022 року складає 156,00 грн. інфляційні збитки, 24,84 грн. нараховані 3% річних. На підставі викладеного, представник позивача звертається до суду та просить стягнути із відповідача заборгованість за: - кредитним договором № 4061635 від 15.10.2021 року у розмірі 31 865,25 грн., з яких: 7 644,00 грн. заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту), 23 671,25 грн. заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги, 550 грн. заборгованість за комісіями; - кредитним договором № 3579997 від 29.01.2021 року у розмірі 9 930,84 грн., з яких: 9 750 грн. заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту), 156,00 грн. інфляційні збитки, 24,84 грн. нараховані 3% річних, а всього стягнути заборгованість за вказаними договорами у загальному розмірі 41 796,09 грн., судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 3 028 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 16 000 грн. Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 27.06.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі та призначено судове засідання. 20.08.2025 року представник відповідача адвокат Кучинська В.В. направила до суду відзив на позовну заяву у якому просила частково задовольнити позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит № 4061635 від 15.10.2021 року у розмірі 4 403,00 грн., у задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити. В обґрунтування заперечень щодо стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит № 4061635 від 15.10.2021 року посилалась на те, що в якості доказу представником позивача до позовної заяви долучено документ «Відомість про щоденні нарахування та погашення», але такий доказ не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки не зрозуміло, звідки там дані, яка їх достовірність. Разом з тим, навіть з такого доказу видно, що первісний кредитор нараховував відповідачу комісію за управління та обслуговування кредиту, хоча ніде не вказано, що саме включає ця комісія, які саме дії по обслуговуванню кредиту здійснював кредитор. Позивачем не зазначено та не надано доказів наявності переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які фінансовою установою встановлена комісія за управління та обслуговування кредиту, і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору. За таких обставин, положення кредитного договору № 4061635 від 15.10.2021 року щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за управління та обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин 1 та 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Оскільки нарахування комісії за управління та обслуговування кредиту є нікчемною в силу закону, її нарахування є неправомірним, але вже відбулось нарахування такої комісії та було внесення платежів, які віднесено на погашення цієї комісії, то, на думку представника відповідача, такі платежі повинні бути віднесені в рахунок погашення суми боргу в цілому на суму: 2 356,00 грн., а саме: 14.11.2021 року - 1 000,00 грн., 29.11.2021 року - 270,00 грн., 02.12.2021 року - 261,00 грн., 10.12.2021 року - 423,00 грн., 22.12.2021 року - 402,00 грн. Також зазначила, що підстави для стягнення відсотків у розмірі 23 671,25 грн. відсутні, оскільки строк кредитування за договором про споживчий кредит № 4061635 від 15.10.2021 року був погоджений сторонами та становив 30 днів з 15.10.2021 року (строк кредитування) до 14.11.2021 року. Звертає увагу суду, що пунктом 2.2.1 договору про споживчий кредит № 4061635 від 15.10.2021 року визначено, що у випадку, якщо позичальник продовжує строк кредитування вказаний у п. 1.3 договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною п. 1.5.2. або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п. 1.6 договору, у сумі та на умовах визначених п. 2.3 договору. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом, зміну дати повернення всієї суми кредиту та у зв`язку з цим сплачував комісії, визначені п. 2.2.1 договору, матеріали справи не містять. В іншому випадку, у разі не повернення кредитних коштів у визначений договором 30-ти денний термін, договір передбачає збільшену процентну ставку за подальше користування кредитними коштами. Не дивлячись на те, що підвищені проценти за користування кредитними коштами, у договорі визначається як стандартна процентна ставка (п. 1.6 договору), очевидним є факт, що її нарахування передбачене у разі не виконання відповідачем умов кредитного договору, а саме неповернення кредитних коштів у встановлений п. 1.3 договору строк кредитування) 30-ти денний термін, тобто фактично є санкцією. Пролонгація дії кредитного договору без ініціативи позичальника (п. 2.2.1 договору) за змістом укладеного договору, пов`язується виключно з не поверненням кредитних коштів у визначений п. 1.3 договору строк, що не узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 27.07.2021 року за № 910/18943/20 відповідно до якої поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною. За таких обставин, не повернення позичальником кредитних коштів у визначений п. 1.4 договору строк, за відсутності активних дій відповідача, визначених п. 2.2.1. договору (сплати комісій за продовження дії договору) є неправомірною поведінкою, а саме не поверненням кредиту у визначений договором строк, що виключає право кредитодавця нараховувати після спливу 30-денного періоду кредитування проценти, визначені за користування кредитними коштами у розмірі встановленому договором. В цьому випадку права позивача можуть бути захищені шляхом застосування механізму, визначеного статтею 625 ЦК України, вимог про що позивачем не заявлено. Таким чином, дійсний розмір відсотків за вказаним договором за період з 15.10.2021 року по 14.11.2021 року становить 1 890,00 грн. Згідно документу «Відомості про щоденні нарахування та погашення», долученої позивачем до позову, відповідач за весь період здійснив наступні погашення: 14.11.2021 року 2 732,00 грн., 23.11.2021 року 795,00 грн., 02.12.2021 року 768,00 грн., 10.12.2021 року 1 745,00 грн., 22.12.2021 року 1 997,00 грн. Загалом відповідач здійснив погашення кредиту, включаючи сплату процентів, тіла кредиту та комісії за управління та обслуговування кредиту на суму 8 037 грн. Представником відповідача наведено розрахунок дійсної суми заборгованості за кредитним договором № 4061635 від 15.10.2021 року, проти стягнення якої відповідач не заперечує, а саме: 4 403,00 грн. (12 440,00 грн. загальна вартість кредиту в рамках строку дії договору - 8 037,00 грн. погашення, здійснені відповідачем за весь період). Щодо стягнення договором про надання споживчого кредиту № 3579997 від 29.01.2021 року зазначила, що розрахунки заборгованості, додані позивачем до позовної заяви, свідчать про те, що визначені позивачем до стягнення суми заборгованості по нарахованих і несплачених процентах за користування позикою включають періоди, які виходять за межі строків кредитування. Відповідно до умов вказаного договору сторони погодили строк кредиту 30 днів, з 29.01.2021 року по 28.02.2021 року включно, сума позики 13 000,00 грн., проценти за користуванням кредиту 5 557,50 грн., орієнтовна загальна вартість позики на кінець періоду позики 18 557,50 грн. Згідно із розрахунком заборгованості за весь період відповідач здійснив оплату за вказаним кредитним договором на загальну суму 21 217,50 грн. Представником відповідача наведено дійсний розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, згідно якого 18 557,50 грн. (орієнтовна загальна вартість позики на кінець періоду позики) - 21 217,50 грн. (оплати за кредитом, здійснені відповідачем) = - 2 660,00 грн. Таким чином, відповідач здійснив погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 3579997 від 29.01.2021 року в повному обсязі, та ще й наявна переплата, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити з причин повного погашення кредитної заборгованості відповідачем. Щодо стягнення витрат на правову допомогу зазначила, що витрати на професійну правничу допомогу на суму 16 000 грн. є неспівмірними зі складністю справи, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та є завищеними. Також, на виконання вимог п. 8 ч. 3 ст. 178 ЦПК України, представником відповідача надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, який складає 12 000,00 грн., докази понесення яких будуть надані у передбачений строк. 26.08.2025 року представник позивача Сердійчук Я.Я. направила до суду відповідь на відзив у якій просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування заперечень на відзив зазначила, що Закон України «Про споживче кредитування» безумовно та однозначно передбачає право позивача на встановлення комісії за надання кредиту за кредитним договором. Також, комісія за надання кредиту була також відображена і в тексті кредитного договору, який був підписаний відповідачем, що свідчить про обізнаність останнього щодо включення комісії «за надання кредиту» до загальних витрат за кредитним договором. Звертає увагу суду, що сторонами погоджено, що строк користування кредитом продовжується у разі наявності непогашеної заборгованості, а таке продовження не потребує додаткових дій ні від кредитора, ні від позичальника. Сторони спірних договорів погодили окремий випадок автоматичної пролонгації договору, без необхідності вчинення будь-яких додаткових дій з боку сторін. Підписанням вказаних договорів відповідач погодився на зазначені умови. Окрім того, відповідачем [PERSON] було укладено вказані кредитні договори за власним бажанням, добровільно, без будь-якого примусу з боку третіх осіб. Перед укладенням кредитних договорів позичальник отримав від кредитодавця всю інформацію стосовно кредиту, ознайомився з усіма умовами договорів та правильно зрозумів суть фінансової послуги. Під час укладання договорів відповідач усвідомлював всі ризики, пов`язані з їх укладенням, а також наслідки і відповідальність у разі неналежного виконання їх умов. Зокрема, відповідачу було відомо про реальну відсоткову ставку за користування кредитними коштами, порядок її зміни та порядок нарахування відсотків. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу зазначила, що представником відповідача не наведено обґрунтування неспівмірності витрат із складністю справи та не надано суду будь-яких доказів на підтвердження такої позиції. Наголошує, що сторонами погоджено саме такі умови надання юридичної допомоги. Заперечення представника відповідача не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та є лише її особистою думкою. Також зазначила, що представником відповідача заявлено попередній розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 12 000 грн., однак такі витрати є неспівмірним з обсягом послуг, наданих відповідачу та є очевидно завищеними, враховуючи, що справа розглядається в порядку спрощеного провадження, є малозначною, а також типовою для представника відповідача, що вбачається з відкритих джерел (веб-портал Судова влада). Крім того, участь в судових засіданнях не є обов`язковою. 04.12.2025 року представник відповідача адвокат Кучинська В.В. направила до суду додаткові пояснення стосовно стягнення відсотків, які випливають із ч. 2 ст. 625 ЦК України за договором про споживчий кредит № 4061635 від 15.10.2021 року, у яких просила частково задовольнити позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит № 4061635 від 15.10.2021 року у розмірі 4 403,00 грн., у задоволенні інших позовних вимог відмовити. Зазначила, що прострочення відповідачем [PERSON] відбулось у період дії норм п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», а тому всі відсотки, нараховані поза межами 30-денного строку кредитування за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором (в порядку ст. 625 ЦК України), підлягають списанню кредитодавцем на підставі вимог Закону України «Про споживче кредитування». 05.12.2025 року представник позивача Сердійчук Я.Я. направила до суду додаткові пояснення у яких вказала, що на території України з 12 березня 2020 року запроваджено карантин, на період дії якого Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (№530-IX від 17 березня 2020 року) заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово комунальні послуги. При цьому, відповідно до приписів п.п. 4 п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», вони стосуються заборони нарахування саме неустойки (штрафу та пені), як одного із способів забезпечення виконання грошового зобов`язання (ст.ст. 549-552 ЦК України). Звертає увагу суду, що така заборона не стосується 3% річних та інфляційних втрат, які передбачені ст. 625 ЦК України, та які не є неустойкою, а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, яка має компенсаційний характер. 08.12.2025 року представник відповідача адвокат Кучинська В.В. направила до суду додаткові пояснення у яких з твердженнями представника позивача не погодилась та зазначила, що п. 6 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» - не стосується карантину, запровадженого в Україні 12.03.2020 року. Представник позивача Дарчук Д.В. письмово просив розгляд справи проводити за його відсутності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача адвокат Кучинська В.В. письмово просила розгляд справи проводити за відсутності сторони відповідача, позовні вимоги задовольнити частково з урахуванням наданих заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та не заперечувалось відповідачем, що 15.10.2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем [PERSON] в електронному вигляді було укладено договір про споживчий кредит № 4061635 (далі Кредитний договір № 4061635), відповідно до умов якого відповідачу було надано фінансовий кредит у розмірі 10 000 грн., строком на 30 днів, дата погашення кредиту 14.11.2021 року, зі сплатою відсотків у розмірі 1 890 грн. та комісії за надання кредиту 550 грн., яка нараховується за ставкою 5,5 % від суми кредиту одноразово, орієнтовна загальна вартість позики на кінець періоду позики 12 440,00 грн. (а.с. 17-21). Згідно із п. 1.6. Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідачем також було підписано паспорт споживчого кредиту (а.с. 22). Сторонами було також погоджено графік платежів за вказаним кредитним договором (а.с. 21 оберт). Матеріали справи містять також анкету-заяву на кредит № 4061635 від 15.10.2021 року (а.с. 23). Отримання грошових коштів у розмірі 10 000 грн. за вказаним кредитним договором відповідачем не заперечувалось. 26.07.2024 року між ТОВ «Мілоан» та позивачем ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір факторингу № 26-07/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» передає (відступає), а ТОВ «Факторинг Партнерс» приймає належні права вимоги до боржників, у тому числі і за договором № 4061635 (а.с. 53-58). Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 26-07/2024, ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 31 865,25 грн., з яких: 7 644,00 грн. заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту), 23 671,25 грн. заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги, 550 грн. заборгованість за комісіями (а.с. 59-60, 78). Представник позивача надав розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, з якого вбачається, що заборгованість відповідача [PERSON] складає у розмірі 31 865,25 грн., з яких: 7 644,00 грн. заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту), 23 671,25 грн. заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги, 550 грн. заборгованість за комісіями (а.с. 42-43). Судом також встановлено та не заперечувалось відповідачем, що 29.01.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем [PERSON] в електронному вигляді було укладено договір про надання споживчого кредиту № 3579997 (далі Кредитний договір № 3579997), відповідно до умов якого відповідачу було надано фінансовий кредит у розмірі 13 000 грн., строком на 30 днів, стандартна процентна ставка у розмірі 1,90% (а.с. 7-10). Відповідачем також було підписано паспорт споживчого кредиту (а.с. 11-12). Матеріали справи містять також докази перерахування коштів у розмірі 13 000 грн. на картку відповідача (а.с. 28-29). Отримання грошових коштів у розмірі 13 000 грн. за вказаним кредитним договором відповідачем не заперечувалось. 24.01.2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 24-01/2022, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» передає (відступає), а ТОВ «Вердикт Капітал» приймає належні права вимоги до боржників, у тому числі і за договором № 3579997 (а.с. 48-50). Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 24-01/2022, ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 9 750 грн., з яких: 9 750 грн. заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) (а.с. 51). 10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір факторингу № 10-01/2023, відповідно до умов якого ТОВ «Вердикт Капітал» передає (відступає), а ТОВ «Коллект Центр» приймає належні права вимоги до боржників, у тому числі і за договором № 3579997 (а.с. 62-66). Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 10-01/2023, ТОВ «Коллект Центр» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 9 750 грн., з яких: 9 750 грн. заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) (а.с. 67-68). 18.02.2025 року між ТОВ «Коллект Центр» та позивачем ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір факторингу № 18-02/25, відповідно до умов якого ТОВ «Факторинг Партнерс» передає (відступає), а ТОВ «Факторинг Партнерс» приймає належні права вимоги до боржників, у тому числі і за договором № 3579997 (а.с. 68-73). Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 18-02/25, ТОВ «Коллект Центр» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 9 930,84 грн., з яких: 9 750 грн. заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту), 180,84 грн. відповідальність за порушення грошового зобов`язання згідно ст. 625 ЦПК України (а.с. 77). Представник позивача надав також розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, з якого вбачається, що заборгованість відповідача [PERSON] складає 9 930,84 грн., з яких: 9 750 грн. заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту), 156,00 грн. інфляційні збитки, 24,84 грн. нараховані 3% річних (а.с. 24-25). Матеріали справи містять також розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, згідно якого заборгованість відповідача за період з 24.01.2022 року по 23.02.2022 року складає 156,00 грн. інфляційні збитки, 24,84 грн. нараховані 3% річних (а.с. 44-47). Оскільки відповідач у добровільному порядку свої договірні зобов`язання не виконує, то між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Поняття договору факторингу закріплено у ст. 1077 ЦК України. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Форма правочину щодо заміни кредитора у зобов`язанні визначено у ст. 513 ЦК України, згідно вимог якої правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно із ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, Велика Палата Верховного Суду по справі № 465/646/11 (Постанова від 31.10.2018 року) зазначила, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Враховуючи надані суду докази, суд встановив, що до позивача перейшло право вимоги щодо стягнення із відповідача заборгованості за вказаними кредитними договорами. Суд також звертає увагу, що перехід права вимоги від первісних кредиторів до позивача за вказаними кредитними договорами стороною відповідача не заперечувалось. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Особливості укладання договорів в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі Закон). Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону). Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Судом встановлено, що вказані кредитні договори між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису сторін, що не заперечувалось відповідачем. Матеріали справи свідчить про досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договорів, як того вимагають положення ст. 638 ЦК України. Згідно із статтею 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу. У статті 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється його належним виконанням. Згідно із статтею 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання його сторонами. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Положеннями ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 4061635 від 15.10.2021 року у розмірі 31 865,25 грн., суд зазначає наступне. Як було встановлено судом, 15.10.2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем [PERSON] в електронному вигляді було укладено договір про споживчий кредит № 4061635, відповідно до умов якого відповідачу було надано фінансовий кредит у розмірі 10 000 грн., строком на 30 днів, дата погашення кредиту 14.11.2021 року, зі сплатою відсотків у розмірі 1 890 грн. та комісії за надання кредиту 550 грн., яка нараховується за ставкою 5,5 % від суми кредиту одноразово, орієнтовна загальна вартість позики на кінець періоду позики 12 440,00 грн. (а.с. 17-21). Згідно наданого представником позивача розрахунку, заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором № 4061635 складає 31 865,25 грн., з яких: 7 644,00 грн. заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту), 23 671,25 грн. заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги, 550 грн. заборгованість за комісіями (а.с. 42-43). Частиною 4 статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно із частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Відповідно до пункту 5 Правил розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених Постановою Правління Національного банку України 08.06.2017 року № 49 (далі - Правила про споживчий кредит) (у редакції, що діяла на момент надання кредиту) Кредитодавець надає споживачу детальний перелік складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - за кількістю днів, щомісяця, щокварталу) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супровідних послуг кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за кожним платіжним періодом за формою, наведеною в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит у додатку 2 до цих Правил. Кредитодавець має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дають змогу змінювати процентну ставку та/або інші платежі за послуги кредитодавця, уключені до загальних витрат за споживчим кредитом, і такі зміни не можуть бути визначені на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Тобто, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Верховний Суд у постанові від 06.11.2023 року по справі № 204/224/21 зазначив, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позичальнику та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 363/1834/17 зазначено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону N 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемним. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником. Такі висновки викладені Верховним Судом в постанові від 07.06.2023 року у справі № 686/14530/15 (провадження № 61-13299св22). Суд звертає увагу, що пунктом 1.5.1. кредитного договору № 4061635 від 15.10.2021 року відповідачу встановлено комісію за надання кредиту у розмірі 550 грн., яка нараховується за ставкою 5,5 % від суми кредиту одноразово. При цьому, у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які фінансовою установою встановлена комісія за управління та обслуговування кредиту. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З огляду на викладене, вимога позивача про сплату відповідачем комісії є нікчемною в силу закону та в даному випадку не підлягає стягненню із відповідача. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Відповідно до статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Положеннями ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Водночас, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок Верховний Суд зробив у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 4-10цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18 січня 2022 року (справа № 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Як було встановлено судом, строк кредитування за кредитним договором № 4061635 від 15.10.2021 року був погоджений сторонами та становив 30 днів з 15.10.2021 року (строк кредитування) до 14.11.2021 року. Пунктом 2.2.1. кредитним договором № 4061635 від 15.10.2021 року визначено, що у випадку, якщо позичальник продовжує строк кредитування вказаний у п. 1.3 договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною п. 1.5.2. або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п. 1.6 договору, у сумі та на умовах визначених п. 2.3 договору. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом, зміну дати повернення всієї суми кредиту та у зв`язку з цим сплачував комісії, визначені п. 2.2.1. договору, матеріали справи не містять. В іншому випадку, у разі не повернення кредитних коштів у визначений договором 30-ти денний термін, договір передбачає збільшену процентну ставку за подальше користування кредитними коштами. Суд звертає увагу, що підвищені проценти за користування кредитними коштами, у вказаному кредитному договорі визначається як стандартна процентна ставка (п. 1.6). Разом з тим, її нарахування передбачене у разі не виконання відповідачем умов кредитного договору, а саме неповернення кредитних коштів у встановлений п. 1.3. договору строк кредитування) 30-ти денний термін, тобто фактично є санкцією. Пролонгація дії кредитного договору без ініціативи позичальника (п. 2.2.1. договору) за змістом укладеного договору, пов`язується виключно з не поверненням кредитних коштів у визначений п. 1.3 договору строк, що не узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 27.07.2021 року за № 910/18943/20 відповідно до якої поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 05 квітня 2023 року при розгляді справи права № 910/4518/16, провадження № 12-16гс22 висловила правову позицію, що надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Із наданого представником позивача розрахунку заборгованості вбачається, що відсотки за користування кредитними коштами нараховані як на період строку кредитування, так і після закінчення цього строку. Виходячи із викладеного, суд не приймає до уваги розрахунок заборгованості за кредитним договором № 4061635 від 15.10.2021 року, який міститься в матеріалах справи, в частині нарахування відсотків поза межами строку кредитування, оскільки такі проведені без урахування умов договору, а також всупереч вимог закону в частині нарахування заборгованості за відсотками. Відповідно до вимог ст. ст. 4, 6 ЦК України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Суд погоджується з твердженням сторони відповідача, що дійсний розмір відсотків відповідно до умов вказаного кредитного договору становить 1 890,00 грн. (п. 1.5.2. кредитного договору № 4061635), за період строку дії договору, а саме: з 15.10.2021 року по 14.11.2021 року. Подальше продовження нарахування процентів за вказаним кредитним договором після закінчення строку кредитного договору є неправомірним, а тому суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків поза межами строків надання кредиту. Вимог про стягнення із відповідача відсотків, згідно ст. 625 ЦК України, позивачем не заявлено. Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем за кредитним договором № 4061635 від 15.10.2021 року здійснено погашення кредиту, включаючи сплату процентів, тіла кредиту та комісії за управління та обслуговування кредиту на загальну суму 8 037 грн., а саме: 14.11.2021 року 2 732,00 грн., 23.11.2021 року 795,00 грн., 02.12.2021 року 768,00 грн., 10.12.2021 року 1 745,00 грн., 22.12.2021 року 1 997,00 грн. Представником відповідача наведено розрахунок суми заборгованості за вказаним кредитним договором, проти стягнення якої відповідач не заперечує, яка складається з наступного: 12 440,00 грн. загальна вартість кредиту в рамках строку дії договору - 8 037,00 грн. погашення, здійснені відповідачем за весь період = 4 403,00 грн. Суд погоджується із наданим представником відповідача розрахунком заборгованості за вказаним кредитним договором та приймає його до уваги. Верховним Судом у постанові від 07.06.2023 року по справі № 234/3840/15-ц (провадження № 61-3014св22), наголошено, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе стягнути із відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 4061635 від 15.10.2021 року у розмірі 4 403 грн. Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 3579997 від 29.01.2021 року у розмірі 9 750 грн., суд зазначає наступне. Представник позивача просив стягнути із відповідача заборгованість за кредитним договором № 3579997 від 29.01.2021 року у розмірі 9 930,84 грн., з яких: 9 750 грн. заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту), 156,00 грн. інфляційні збитки, 24,84 грн. нараховані 3% річних (а.с. 24-25). Пунктом 1.4 вказаного кредитного договору передбачено, що строк кредиту складає 30 днів. Таким чином, сторони погодили строк надання кредиту з 29.01.2021 року по 28.02.2021 року включно. Із наданого представником позивача розрахунку заборгованості вбачається, що відсотки за користування кредитними коштами нараховані як на період строку кредитування, так і після закінчення цього строку. При цьому, з 29.01.2021 року по 28.02.2021 року включно сума позики складає 13 000 грн., проценти за користуванням кредитом - 5 557,50 грн., орієнтовна загальна вартість позики на кінець періоду позики - 18 557,50 грн. (а.с. 31-40). Подальше продовження нарахування процентів за вказаним кредитним договором після закінчення строку кредитного договору є неправомірним, як і у випадку з кредитним договором № 4061635 від 15.10.2021 року, а тому суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків поза межами строків надання кредиту. Детально оглянувши наданий представником позивача розрахунок заборгованості, судом встановлено, що за весь період відповідач [PERSON] здійснив погашення за вказаним кредитним договором на загальну суму 21 217,50 грн., а саме: 28.02.2021 року на суму 5 557,50 грн., 30.03.2021 року на суму 7 410 грн., 18.06.2021 на суму 3 000 грн., 14.07.2021 року на суму 1 000 грн., 03.08.2021 року на суму 1 000 грн., 21.09.2021 року на суму 3 250 грн. Представником відповідача зроблено розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором, згідно якого 18 557,50 грн. (орієнтовна загальна вартість позики на кінець періоду позики) - 21 217,50 грн. (оплати за кредитом, здійснені відповідачем) = - 2 660,00 грн. Таким чином, відповідач здійснив погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 3579997 від 29.01.2021 року в повному обсязі. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за кредитним договором 3579997 від 29.01.2021 року. Відповідно, не підлягають стягненню нараховані інфляційні збитки та 3% річних. Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Верховний Суд у постанові від 25.01.2023 року у справі № 209/3103/21 зазначив, що при вирішенні цивільних справ судами ураховується стандарт доказування «більшої вірогідності». Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Положеннями ч. 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов висновку про стягнення із відповідача [PERSON] на користь позивача ТОВ «Факторинг Партнерс» заборгованості за кредитним договором № 4061635 від 15.10.2021 року у розмірі 4 403 грн. В іншій частині у задоволенні позовних вимог слід відмовити через їх необґрунтованість та недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Представник позивача просив суд стягнути із відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 16 000 грн. Представник відповідача заперечувала проти стягнення витрат на правову допомогу з огляду на їх необґрунтованість. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини 1 статті 133 ЦПК України). Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично здійснені, та оцінювати їх необхідність. Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: має право з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково,

Outcome: partial