Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «Гарант Житло Буд» про захист прав споживача. В обґрунтування позову вказує, що [PERSON] та ТОВ « Гарант Житло Буд» уклали: попередній договір купівлі-продажу від 27.09.2021 р., посвідчений нотаріусом Ляхар О.М. за реєстровим номером 798 щодо придбання квартири площею 63,68 кв.м. по [ADDRESS] ; попередній договір купівлі-продажу від 29.01.2022 р., посвідчений нотаріусом Ляхар О.М. за реєстровим номером 58 щодо придбання комори площею 4,86 кв.м. по [ADDRESS] ; договір про забезпечення зобов`язань №268 від 27.09.2021 р. у простій письмовій формі; договір про забезпечення зобов`язань №287 від 29.01.2022 р. у простій письмовій формі. Згідно укладених договорів [PERSON] , як покупець належним чином виконала передбачені п.2.1 зобов`язання по попереднім договорам та сплатила на рахунок ТОВ «Гарант Житло Буд» грошові кошти в загальній сумі 1124207,00 грн., що підтверджується Актом звіряння взаємних розрахунків за період 01.09.2021 р. - 01.05.2024 р. Відповідно п.1.1. попереднього договору купівлі-продажу від 27.09.2021 р. щодо придбання квартири Сторони зобов`язуються в майбутньому, протягом третього кварталу 2024 року укласти та нотаріально посвідчити договори куплі-продажу квартири, характеристики якої вказані в п.1.4. відповідного попереднього договору, згідно якого Сторона-1 буде Продавцем, а Сторона -2 - покупцем, але за умови отримання Стороною-2 правовстановлюючих документів на об`єкт, що є необхідним для належного укладення та оформлення основного договору. Відповідно п.1.1. попереднього договору купівлі-продажу від 29.01.2022 р. щодо придбання нежитлового приміщення (комори) Сторони зобов`язуються в майбутньому, протягом четвертого кварталу 2023 року укласти та нотаріально посвідчити договори купівлі-продажу нежитлового приміщення (комора), характеристики якого вказані в п.1.4. відповідного попереднього договору, згідно якого Сторона-1 буде Продавцем, а Сторона - 2 - Покупцем, але за умови отримання Стороною - 2 правовстановлюючих документів на об`єкт, що є необхідними для належного укладення та оформлення Основного договору. Водночас, на сьогодні ТОВ «Гарант Житло Буд» не дотримало взятих на себе договірних зобов`язань, основні договори й дотепер не підписано. Згідно укладених договорів [PERSON] , як покупець належним чином виконала передбачені п.2.1 зобов`язання по попереднім договорам та сплатили на рахунок ТОВ «Гарант Житло Буд» грошові кошти в загальній сумі 1124207,00 грн., що підтверджується Актом звірення взаємних розрахунків за період 01.09.2021р.- 01.05.2024 р. Отримавши кошти, відповідач перестав виходити на зв`язок - на телефонні дзвінки не відповідає, взяті на себе зобов`язання, які визначено в попередніх договорах купівлі-продажу нежитлового приміщення та квартири по [ADDRESS] й дотепер не виконав. Крім того, вказані обставини підтверджуються відповіддю Департаменту з питань Державного архітектурного-будівельного контролю міста Києва, а саме тим, що станом на серпень 2024 року до Департаменту від замовника будівництва, ТОВ «Гаран Житло Буд», не надходили документи, передбачені ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядком виконання підготовчих та будівельних робіт, затверджених постановою Кабінету Міністерству України від 13.04.2011 за №466 « Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» щодо отримання документів, які дають право нв виконання будівельних робіт за адресою: [ADDRESS] . В червні 2024 року в інтересах [PERSON] , АБ «Романа Сацика» до ТОВ «Гарант Житло Буд» направлено вимогу про розірвання вищезазначених договорів та повернення грошових коштів у сумі 1124207,00 грн. В липні 2024 року на вказану вимогу отримано відповідь, в якій викладено незгоду з вимогою та зазначено, що начебто вказані реквізити попередніх договорів не відповідають реквізитам, які укладалися між ТОВ «Гарант Житло Буд» та [PERSON] . Разом із цим, за період з 01.09.2021 і по теперішній час позивач не підписав основних договорів, а, відповідно, й не набув права власності та й не отримав у власність а ні житлової квартири а ні не житлового приміщення, чим отримав матеріальну шкоду в розмірі 1124207,00 грн. та вказаним фактом моральному здоров`ю позивача спричинено значної шкоди, тому що весь період з дня укладення договорів й дотепер життя останньої було перенасичене негативними емоціями, психічними переживаннями тощо. Враховуючи, що взяті на себе за вказаними договорами зобов`язання ТОВ «Гарант Житло Буд» не виконано, грошові кошти позивачці не повернув, а просто зник, вважають за необхідне просити суд розірвати раніше укладені між позивачкою та відповідачем договори, стягнути грошові кошти, сплачені позивачкою за вказані в договорах послуги та спричинену моральну шкоду. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2024 року позовну заяву [PERSON] до ТОВ «Гарант Житло Буд» про захист прав споживача передано для розгляду за підсудністю до Деснянського районного суду міста Києва. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 14 січня 2025 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Призначено підготовче засідання по справі. 04 лютого 2025 року представником ТОВ «Гарант Житло Буд» адвокатом -Т.Є. Ушаковою на адресу суду подано відзив на позовну заяву який прийнятий судом 27 березня 2025 року та відповідно до якого повідомили, що позовні вимоги не визнаються (відхиляються) у повному обсязі, з наступних причин. У позовній заяві ставляться питання розірвання попередніх договорів купівлі - продажу, договорів про забезпечення виконання зобов`язань, стягнення з відповідача на користь позивачки матеріальної шкоди у розмірі 1124207 грн. та моральної шкоди у розмірі 300000 грн., вирішення питання розподілу судових витрат. Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що відповідно до Закону України « Про захист прав споживачів» позивачка як споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків. Відповідно до попереднього договору купівлі-продажу квартири від 27 вересня 2021 року, цим договором обумовлено укладення основного договору протягом третього кварталу 2024 року. Відповідно до попереднього договору купівлі-продажу нежитлового приміщення комори від 29 січня 2022 року, цим договором обумовлено укладення основного договору протягом четвертого кварталу 2023 року. Таким чином, зобов`язання щодо укладення основного договору припинилося (перестало існувати), а обидва попередні договори є такими, що припинили свою дію. Відповідно до п.4.4. договорів про забезпечення виконання зобов`язань №268 та № 287, у разі припинення попереднього договору, дані договори також втрачають силу (припиняються), оскільки є похідними зобов`язаннями. Отже, попередній договір купівлі-продажу квартири від 27 вересня 2021 року, попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення комори від 29 січня 2022 року та договори про забезпечення виконання зобов`язань № 268 та №287 є припиненими. Представник позивачки у позовній заяві вказує, що позивачка, нібито, отримала матеріальну шкоду у розмірі внесених нею коштів 1124207 грн. Не зрозуміло, з яких підстав сторона позивачки вважає шкодою платежі, здійснені нею відповідно до добровільно укладених нею угод. Також, згідно позовної заяви, відповідач звинувачується позивачкою у не підписанні основних договорів і тому, що він, нібито перестав виходити на зв`язок у період після отримання коштів. Проте, такі твердження позивачки абсолютно не відповідають дійсності. Згідно наданої позивачкою інформації, дата внесення нею останнього платежу припадає на 21 лютого 2022 року. Загальновідомим є факт, що 24 лютого 2022 року розпочалася збройна агресія проти України з боку російської федерації, тому складнощі у комунікації і можливості продовжувати діяльність відповідача як забудовника в той період викликані об`єктивними причинами, на які неможливо було впливати. Обставини впливу військової агресії на діяльність господарських суб`єктів підтверджується, зокрема, листом Торговельно-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1. Даним листом, що розміщений в мережі Інтернет на офіційному сайті ТПП України, та адресований « Всім кого це стосується», Торгово-промислова палата України на підставі ст. 14,14-1 Закону України « Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 р. № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 « Про введення воєнного стану в Україні». ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контакту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставини не переробної сили). Разом з тим, одразу після виникнення такої можливості комунікація відповідача з інвесторами була налагоджена. За участю керівників відповідача неодноразово організовувалися особисті та онлайн збори інвесторів. Також, комунікація була організована в окремому месенджері, доведеному до відома зацікавлених осіб на загальних зборах інвесторів. Що стосується підписання основних договорів, то слід зазначити, що згідно попереднього договору купівлі-продажу квартири від 27.09.2021 р., умовою укладення основного договору купівлі-продажу квартири від 27.09.2021 р., умовою укладення основного договору є факт повного розрахунку та відсутність з цього питання будь-яких претензій, що підтверджується довідкою про фактичне здійснення розрахунку між сторонами та сплати позивачкою суми за купівлю квартири (п.2.2). Позивачці достовірно відомо, що визначена попереднім договором вартість майна, яка дорівнює 1316976 грн., не внесена нею у повному обсязі, що унеможливлює укладення основного договору в майбутньому. Також, позивачка не зверталася до відповідача з пропозиціями щодо провадження терміну для укладення основних договорів купівлі-продажу згідно п.1.2.1 попередніх договорів; пропозиція про укладення основних договорів (в порядку частини третьої статті 635 ЦК України) позивачкою відповідачу також не направлялася. Відсутність вказаних дій з боку позивачки, її власна бездіяльність свідчили про відсутність намірів позивачки укласти основні договори, що виключає вину відповідача в не укладенні таких договорів. Таким чином, підстави для відшкодування відповідачем позивачці майнової шкоди в даному випадку відсутні. З позовної заяви слідує, що моральну шкоду позивачка пов`язує з фактом внесення платежів у загальному розмірі 1214207 грн. та негативними емоціями і психічними переживаннями за весь період з дня укладення договорів. Тобто, психічні переживання позивачки пов`язані не з діями відповідача, а з її власним рішенням інвестувати кошти у нерухомість, що будується. Тому, підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди в даному випадку немає. Окремо слід зазначити, що письмова вимога позивачки від 19 червня 2024 року була розглянута відповідачем з наданням відповіді у письмовій формі, що підтверджується матеріалами позовної заяви. Для вирішення питань,постановлених у вимозі, з`ясування реквізитів та змісту підписаних договорів є обов`язковим. Тому, позивачці було запропоновано надати відповідачу копії договорів, на розірванні яких вона наполягала. Проте, позивачка з копіями таких договорів до відповідача не звернулася. Відповідач намагався врегулювати спірні питання з позивачкою в позасудовому порядку, але позивачка такою можливістю не скористалася. Зрозуміло, що позивачка опинилася в обставинах, які, як слідує з позову, сприймаються нею негативно та викликають переживання. Разом з тим, задоволенню у межах заявленого цивільного позову підлягають тільки законні та обґрунтовані позовні вимоги, а позовні вимоги [PERSON] є безпідставними. Що стосується заявлених позивачкою вимог щодо витрат на правничу допомогу, то слід зазначити, що відповідач заперечує проти стягнення заявлених витрат на правничу допомогу з наступних причин. Разом з тим, повідомлені представником позивачки у позові прогнозовані витрати на правничу допомогу не є співмірними, не стосуються судової справи, та є необґрунтованими. До підготовчого розгляду справи сторони не з`явились, матеріали справи містять клопотання позивача про розгляд справи за її відсутності. 25 листопада 2025 року суд ухвалив закрити підготовчий розгляд справи та призначити справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні встановивши загальний порядок дослідження доказів. До судового розгляду справи позивач не з`явився, матеріали справи містять клопотання про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги просить задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо позовних вимог, вважає що позов безпідставний та не містить майнового спору. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [PERSON] та ТОВ «Гарант Житло Буд» уклали: Попередній договір купівлі-продажу від 27.09.2021 р., посвідчений нотаріусом Ляхар О.М. за реєстровим номером 798 щодо придбання квартири площею 63,68 кв.м. по [ADDRESS] ; Об`єктом даного Договору згідно з п 1.4 Договору була 2 (дво) кімнатна житлова квартира у Будинку, що знаходиться в 4 (четвертій) секції на 4 (четвертому) поверсі за будівельним номером квартири [ADDRESS] . Відповідно п.1.1. попереднього договору купівлі-продажу від 27.09.2021 р. щодо придбання квартири Сторони зобов`язуються в майбутньому, протягом третього кварталу 2024 року укласти та нотаріально посвідчити договори куплі-продажу квартири, характеристики якої вказані в п.1.4. відповідного попереднього договору, згідно якого Сторона-1 буде Продавцем, а Сторона -2 - покупцем, але за умови отримання Стороною-2 правовстановлюючих документів на об`єкт, що є необхідним для належного укладення та оформлення основного договору. Відповідно до Договору про забезпечення виконання зобов`язань №268 від 27.09.2021 р. сторони погодили порядок оплати П.п. 2.1.1. кожний платіж за цим Договором сплачується Стороною -2 Стороні -1 безготівковими платежами на розрахунковий рахунок, зазначений в цьому договорі або в іншому незабороненому способі. На виконання пункту 1.1. цього Договору Сторони погодили наступне: П.2.2.1. Орієнтовна загальна вартість Об`єкту нерухомості в день укладення цього Договору складає 1316976 грн. в тому числі ПДВ 20% -219496 грн., згідно з цього Договору Сторона-2 зобов`язана перерахувати на поточний рахунок Сторони-1, що становить 97% вартості на Об`єкт нерухомості, що складає 61,77 кв.м. Платежі здійснюються наступним чином: 1089207 грн. в тому числі ПДВ 20% - 181534 грн.50 копійок. Сторона -2 сплачує Стороні -1 у строк до 29.09.2021 року включно, що становить 51,867 кв.м. Вартість метра квадратного становить 21000 грн. 227769 грн. , в тому числі ПДВ 20% -37961 грн.50 коп., Сторона -2 сплачує Счтороні-1 у строк до 28.09.2024 року включно, що становить 9,903 кв.м. Вартість метра квадратного становить 23000 грн. П.п.2.4. Сторони встановили, що укладення та оформлення Основного договору, можливе лише в тому випадку, якщо сума коштів, визначена абзацом першим пункту 2.2.1. пункту 2.2. розділу 2 Договору, буде повністю сплачена Стороною-2 на поточний рахунок Стороні -1 до моменту укладення та оформлення Основного договору. Попередній договір купівлі-продажу від 29.01.2022 р., посвідчений нотаріусом Ляхар О.М. за реєстровим номером 58 щодо придбання комори площею 4,86 кв.м. по [ADDRESS] ; Об`єктом даного Договору згідно з п 1.4 Договору було приміщення (будівельний) №17, що знаходиться в 5 (п`ятій) секції на -1 (мінус першому) поверсі, загальна площа (квадратних метрів) будівельна 4,86. Відповідно п.1.1. попереднього договору купівлі-продажу від 29.01.2022 р. щодо придбання нежитлового приміщення (комори) Сторони зобов`язуються в майбутньому, протягом четвертого кварталу 2023 року укласти та нотаріально посвідчити договори купівлі-продажу нежитлового приміщення (комора), характеристики якого вказані в п.1.4. відповідного попереднього договору, згідно якого Сторона-1 буде Продавцем, а Сторона - 2 - Покупцем, але за умови отримання Стороною - 2 правовстановлюючих документів на об`єкт, що є необхідними для належного укладення та оформлення Основного договору. Відповідно до Договору про забезпечення виконання зобов`язань №287 від 29.01.2022 р. сторони погодили порядок оплати: П.п. 2.1.1. кожний платіж за цим Договором сплачується Стороною -2 Стороні -1 безготівковими платежами на розрахунковий рахунок, зазначений в цьому договорі або в іншому незабороненому способі. На виконання пункту 1.1. цього Договору Сторони погодили наступне: П.2.2.1. Орієнтовна загальна вартість Об`єкту нерухомості в день укладення цього Договору складає 75424 грн., згідно з цього Договору Сторона-2 зобов`язана перерахувати на поточний рахунок Сторони-1, що становить 97% вартості на Об`єкт нерухомості, що складає 4,714 кв.м. Платежі здійснюються наступним чином: 1089207 грн. в тому числі ПДВ 20% - 181534 грн.50 копійок. Сторона -2 сплачує Стороні -1 у строк до 29.09.2021 року включно, що становить 51,867 кв.м. Вартість метра квадратного становить 21000 грн. 75424 грн., Сторона -2 сплачує Счтороні-1 у строк до 02.02.2022 року включно, що становить 4,714 кв.м. Вартість метра квадратного становить 16000 грн. П.п.2.4. Сторони встановили, що укладення та оформлення Основного договору, можливе лише в тому випадку, якщо сума коштів, визначена абзацом першим пункту 2.2.1. пункту 2.2. розділу 2 Договору, буде повністю сплачена Стороною-2 на поточний рахунок Стороні -1 до моменту укладення та оформлення Основного договору. Відповідно до ст.635 ЦПК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Системний аналіз статті 635 ЦК України свідчить про те, що єдиним зобов`язанням сторін за попереднім договором є зобов`язання укласти основний договір у певний строк (термін), обумовлений таким попереднім договором. Ухилення від такого укладення є порушенням цього зобов`язання, однак якщо факт ухилення судами не встановлено, а сторони в обумовлений строк (термін) основний договір не уклали або одна зі сторін не направила іншій стороні пропозицію про його укладення, таке зобов`язання вважається припиненим. Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 200/14946/16-ц. Згідно укладених договорів [PERSON] , як покупець належним чином виконала передбачені п.2.1 зобов`язання по попереднім договорам та сплатила на рахунок ТОВ «Гарант Житло Буд» грошові кошти в загальній сумі 1124207,00 грн., що підтверджується Актом звірки взаємних розрахунків за період 01.09.2021 р. - 01.05.2024 р. Однак, сам по собі акт звірки не є первинним документом і не доводить факт господарської операції: поставки, надання послуг тощо. Він має інформаційний характер і лише фіксує стан заборгованості та в окремих випадках рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств, які мають бути підтверджені накладними, актами, платіжками тощо. Таку позицію підтримує і суд (постанови ВС від 19.04.2018 у справі №905/1198/17, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 04.12.2019 у справі №916/1727/17), і Держаудитслужба (лист від 20.02.2017 №25-16/104). 19 червня 2024 року представник заявника [PERSON] - адвокат Онишко В.М. направив на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант Житло Буд» вимогу про розірвання договорів та стягнення грошових коштів в сумі 1 124 207 грн. 18 липня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Гарант Житло Буд» повідомило заявника [PERSON] , що вказані реквізити попередніх договорів не відповідають реквізитам, які укладалися між Товариством з обмеженою відповідальністю «Гарант Житло Буд» та [PERSON] . Окрім цього матеріали справи містять відповідь Департаменту з питань Державного архітектурного-будівельного контролю міста Києва на запит на отримання публічної інформації від 17.03.2023 року, 31.03.2023 року, 22.07.2023 року, 27.07.2023 року в якій зазначено наступне. Станом на 20.06.2024 р. до Департаменту з питань державного архітектурного-будівельного контролю міста Києва від замовника будівництва, ТОВ «Гарант Житло Буд» не надходили документи передбачені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядком виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №466 «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» щодо отримання документів, які дають право на виконання будівельних робіт за адресою: м. Київ, вул. Милославська, 20 у Деснянському районі. Також відповідно замовник будівництва ТОВ «Гарант Житло Буд» не звертався до Департаменту з питань Державного архітектурного-будівельного контролю міста Києва з документами, передбаченими Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» щодо прийняття в експлуатацію об`єкта за вищезазначеною адресою. Відповідно до положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Пунктами 3, 18, 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Статтею 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Стосовно можливості застосування до спірних правовідносин положення Закону України «Про захист прав споживачів, то суд зауважує наступне. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Стаття 1 Закону України «Про захист пав споживачів» (далі по тексту використовується Закон в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначає: 3) виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; 13) належна якість товару, роботи або послуги - властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах, та умовам договору із споживачем; 15) недолік - будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів, умовам договорів або вимогам, що пред`являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем); 17) послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; 19) продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; 20) реалізація - діяльність суб`єктів господарювання з продажу товарів (робіт, послуг); 22) споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Частина 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають, зокрема, право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної"; 4-1) обслуговування державною мовою відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної"; 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів). Згідно із положеннями статті 6 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Продавець (виробник, виконавець) на вимогу споживача зобов`язаний надати йому документи, які підтверджують належну якість продукції. Вимоги до продукції щодо її безпеки для життя, здоров`я і майна споживачів, а також навколишнього природного середовища встановлюються нормативно-правовими актами, в тому числі технічними регламентами. Виробник (виконавець) зобов`язаний забезпечити використання продукції за призначенням протягом строку її служби, передбаченого нормативно-правовим актом або встановленого ним за домовленістю із споживачем, а в разі відсутності такого строку - протягом десяти років. Виробник (виконавець) зобов`язаний забезпечити технічне обслуговування та гарантійний ремонт продукції, а також її випуск і поставку для підприємств, що здійснюють технічне обслуговування та ремонт, у необхідному обсязі та асортименті запасних частин протягом усього строку її виробництва, а після зняття з виробництва - протягом строку служби, в разі відсутності такого строку - протягом десяти років. Стаття 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг). Так, частина 4 зазначеної статті визначає, що за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Зазначені вимоги можуть бути пред`явлені споживачем протягом строків, передбачених нормативно-правовими актами та умовами договору, а в разі відсутності таких строків - протягом десяти років. Під час слухання справи позивач не надав суду належних та допустимих доказів належного звернення з такою вимогою до відповідача. Статтею 656 ЦК України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Особливості купівлі-продажу об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості визначаються законом. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Відповідно до положень Договору, продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим Договором, та у відповідності до норм ЦК України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж, а не надання послуг як помилково посилається позивач. Основний договір сторонами не укладено. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 « Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що доводи позивача не підтверджені належними та допустимими доказами, тому вважає необхідним відмовити в задоволенні позову. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то в цій частині позов також не підлягає задоволенню, оскільки стороною позивача не доведено належними і допустимими доказами факт заподіяння моральної шкоди позивачу саме зі сторони відповідача, при цьому за змістом позову, позивач заявляючи дану вимогу послався лише на норми матеріального права, не зазначивши обставин заподіяння йому цієї шкоди. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, в силу положень ст. ст. 133, 137, 141, 142 ЦПК України, з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed