Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

В провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебуває справа за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики неукладеним та визнання недійсним договору іпотеки. В обґрунтування первісного позову [PERSON] вказує, що 31.05.2024 між нею та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавиця передала у власність позичальниці грошові кошти в розмірі, встановленому цим договором, а позичальниця зобов`язувалася повернути позикодавиці таку ж суму грошових коштів (п. 1.1. договору). Відповідно до п. 1.2. договору в забезпечення виконання зобов`язання за цим договором позичальниця зобов`язується передати позикодавиці в іпотеку наступне нерухоме майно: квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Сума позики за договором становила 405 001 (чотириста п`ять тисяч одна) гривня 00 копійок, що є еквівалентом суми 10 000 (десять тисяч) доларів США 00 центів згідно з курсом Національного Банку Україли станом на 31.05.2024 відповідно до офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, встановленого Національним Банком України на дату укладення договору позики (п. 2.1. договору). Згідно з п. 4.1 договору позичальниця зобов`язана повернути позикодавиці позику до 31 травня 2025 року. Пунктом 5.1. договору визначено, що сума позики підлягає поверненню в розмірі що буде еквівалентом суми 10 000 (десять тисяч) доларів США 00 центів згідно з курсом Національного Банку України станом на день повернення позики. Крім того, договором також передбачено, що за порушення його умов винна сторона несе відповідальність передбачену чинним законодавством України (п. 6.1. договору). 31 травня 2024 року між відповідачкою (іпотекодавицею) та позивачкою (іпотекодержателькою) було укладено договір іпотеки, який був посвідчений Мурашко Людмилою Олександрівною, приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області та зареєстрований в реєстрі за № 2579, в забезпечення виконання зобов`язань відповідачки перед позивачкою за договором позики від 31.05.2024, а саме: повернення позики у розмірі 405 001 гривня 00 копійок, що є еквівалентом суми 10 000 доларів США 00 центів згідно з курсом Національного Банку України станом на 31.05.2024 відповідно до офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, встановленого Національним банком України на дату укладення договору позики в строк до 31.05.2025. Так, відповідно до умов такого договору іпотеки відповідачка, як іпотекодавиця передала в іпотеку позивачці, тобто іпотекодержательці об`єкт нерухомого майна квартира, загальною площею 34,0 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1466349456101. Крім того, 31.05.2024 відповідачкою власноруч була написана розписка, з якої вбачається, що остання зобов`язувалась сплачувати позивачці відсотки за користування коштами в розмірі 200 доларів США, в період з 27 по 3 число кожного наступного місяця. Позивачкою було надіслано письмову вимогу на адресу відповідачки про повернення позики в повному обсязі, так як останнім днем повернення позики за договором було 31.05.2025. Станом на дату звернення з вказаною вимогою за відповідачки рахувалася заборгованість у розмірі 415 200 гривень 00 коп., що є еквівалентом 10 000 доларів США 00 центів. На момент подання даного позову жодної відповіді від відповідачки позивачка так і не отримала, у зв`язку з чим заборгованість рахувалася і надалі. Так, станом на момент написання даного позову заборгованість за договором становить 412 215 грн 00 коп., що є еквівалентом 10 000 доларів США 00 центів згідно з курсом Національного Банку України станом на 02.10.2025 відповідно до офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, встановленого Національним Банком України. Як уже зазначалась вище, відповідачка також зобов`язувалася сплачувати позивачці кожного місяця відсотки за користування сумою позики, яку вони визначили у твердій грошовій сумі, та яка становить 200 доларів США 00 центів. Вбачається, що відповідачкою було здійснено перерахунок вказаної суми за наступні періоди користування позикою: 8 200,00 грн станом на 29.06.2024; 8 200,00 грн станом на 31.07.2024; 8 400,00 грн станом на 28.01.2025. В подальшому жодних платежів від відповідачки більше не надходило, відтак за нею також рахується наступна заборгованість щодо сплати відсотків за користування сумою позики в розмірі 107 868,18 грн. У зв`язку з тим, що вирішити даний спір з відповідачкою у позасудовому порядку позивачці не вдається, вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Просить стягнути з відповідачки заборгованість за договором позики від 31.05.2024 у розмірі 525 921 грн 71 коп, з яких: 412 215,00 грн основної суми заборгованості, 107 868,18 грн відсотків за користування позикою, 4 201,20 грн трьох процентів річних, 1637,33 грн інфляційних втрат. Ухвалою суду від 20.10.2025 прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 18 листопада 2025 року від представниці відповідачки за первісним позовом до суду надійшла зустрічна позовна заява, в якій вона вказала, що договір позики є неукладеним, грошові кошти позивачкою на виконання даного договору позики для відповідачки не передавались, а отримані позивачкою грошові кошти як ніби-то відсотки відповідно до розписки від 31.05.2024 є безпідставно набутими нею грошовими коштами. Як вбачається з умов договору позики від 31.05.2024, підписаного сторонами, сторони дійшли згоди укласти договір позики на суму, що є еквівалентом 10 000 доларів США на строк до 31 травня 2025 pоку в забезпечення виконання зобов`язань укладається іпотечний договір. Відповідно до п.7.1 договору позики, цей договір набуває чинності з моменту надання позикодавицею суми позики позичальниці та діє до повного виконання позичальницею своїх зобов`язань за договором. Пунктом 3.2. договору позики встановлено, що факт отримання позики позичальницею підтверджується розпискою позичальниці. Відповідно до п.2.2. договору позики, проценти на суму позики не нараховуються. І договір позики, і договір іпотеки були підписані відповідачкою [PERSON] одночасно, без фактичної передачі їй коштів позикодавицею, по ініціативі адвокатки [PERSON] , яка і познайомила [PERSON] з [PERSON] , направила до свого знайомого нотаріуса, який посвідчував договір іпотеки, з метою гарантії оплати [PERSON] для [PERSON] майбутнього гонорару по цивільних справах про поділ спільною рухомого нерухомого майна. Станом на день підписання [PERSON] даних договорів, по заяві адвоката [PERSON] . Хмари як представниці [PERSON] , ухвалою Рівненського районного суду Рівненської обдаси від 09.04.2024 було поновлено провадження у цивільній справі №570/762/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Як вбачається з умов договору позики від 31.05.2024, в ньому відсутня заява позичальниці [PERSON] про те, що гроші від позикодавиці [PERSON] за цим договором отримано до його підписання або під час підписання, відсутня заява також і про отримання грошових коштів після підписання договору позики. Відтак, відсутність погодженої дії двох сторін договору позики від 31.05.2024 [PERSON] та [PERSON] , зокрема щодо отримання позичальницею грошових коштів, вказує на відсутність законодавчо визначених ознак двостороннього правочину. Як вбачається з п.1.1. договору позики від 31.05.2024, позикодавиця передає у власність позичальниці грошові кошти в розмірі, встановленому цим договором, інших відомостей щодо передачі грошових коштів позикодавицею, а також про їх отримання позичальницею, даний договір позики не містить, відповідно укладений між сторонами договір є свідченням наміру, а можливо початку дії - передачі коштів, але з його тексту немає можливості зрозуміти, коли ця дія відбулась чи буде завершена. В тексті договору позики вжито дієслово в недоконаному виді передає, що не вказує на завершену, тобто на таку, що вже відбулась дію з передачі грошових коштів, і що позикодавиця грошові кошти позичальниці передала. Зі змісту договору позики від 31.05.2024 вбачається, що в ньому відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для його укладення, зокрема, відсутня згода за всіма істотними умовами договору, не передано грошові кошти, які відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібно передати, тобто, правочин, як такий, не вчинено. Як слідує з п.п.2.4. договору іпотеки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] - предмет іпотеки квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] - є забезпеченням виконання зобов`язань, які передані договором позики від 31.05.2024 відносно виконання умов основного договору, а саме на суму 405 001 грн, що є еквівалентом суми 10 000 доларів США. Таким чином, зобов`язання за договором іпотеки від 31.05.2024, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Л.Мурашко за реєстровим номером № 2579, мають похідний характер і залежать від основного зобов`язання, без якого іпотека не може виникнути, тобто від договору позики від 31.05.2024. На даний час має місце обтяження за договором іпотеки належного на праві власності [PERSON] нерухомого майна, що порушує її права власниці майна. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] вважає, що вимога про визнання договору позики від 31.05.2024 неукладеним є належним способом захисту від пред`явленого позову [PERSON] і заявляється з метою юридичної визначеності щодо наслідків даного договору позики, що дасть можливість [PERSON] бути впевненою в своїх легітимних очікуваннях про припинення іпотеки. Просить суд визнати неукладеним договір позики від 31.05.2024 між [PERSON] та [PERSON] , та визнати недійсним договір іпотеки, укладений 31.05.2024 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 31.05.2024 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мурашко Л.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2579, скасувати державну реєстрацію іпотеки, номер запису про іпотеку 55262673, скасувати державну реєстрацію обтяжень, номер запису про обтяження 61556894. Ухвалою суду від 24.11.2025 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики неукладеним та визнання недійсним договору іпотеки прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. 08 грудня 2025 року від представника позивачки за первісним позовом надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вказав, що 31.05.2024 між нею та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позикодавиця передала у власність позичальниці грошові кошти в розмірі, встановленому цим договором, а позичальниця зобов`язувалася повернути позикодавиці таку ж суму грошових коштів (п. 1.1. договору). Відповідно до п. 1.2. договору в забезпечення виконання зобов`язання за цим договором позичальниця зобов`язується передати позикодавиці в іпотеку наступне нерухоме майно: квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 31.05.2024 [PERSON] власноруч була написана розписка, з якої вбачається, що остання зобов`язувалась сплачувати [PERSON] відсотки за користування коштами в розмірі 200 (двісті) доларів США, в період з 27 по 3 число кожного наступного місяця. З зустрічної позовної заяви вбачається, що [PERSON] не спростовувала факту підписання договору позики, а навпаки вказувала, що і договір позики, і договір іпотеки вона підписала за ініціативою адвокатки М. Хмари. Своїм підписом на договорі позики [PERSON] підтвердила факт отримання від [PERSON] позики в повному обсязі 405 001 (чотириста п`ять тисяч одна) грн 00 коп., що є еквівалентом суми 10 000 (десять тисяч) доларів США 00 центів станом на 31.05.2024 із зобов`язанням повернути позику в розмірі, що буде еквівалентом суми 10 000 (десять тисяч) доларів США 00 центів згідно з курсом Національного Банку України станом на день повернення позики, що свідчить про виконання сторонами договору, та в сукупності виключає кваліфікацію договору як неукладеного. Крім того, згідно з вищевказаною розпискою та роздруківками квитанцій грошових переказів, що містяться в матеріалах справи, [PERSON] сплачувала [PERSON] кошти за користування позикою, а тому твердження про те, що вона не отримувала від останньої суми позики є безпідставними. Водночас, наявність вказаних письмових доказів [PERSON] жодним чином також не спростовує. Вважає, що договір позики укладено відповідно до вимог закону, а позовні вимоги в частині визнання його неукладеним є безпідставними. Ухвалою суду від 20.01.2026 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивачки за первісним позовом підтримав первісні позовні вимоги своєї довірительки та просив суд задовольнити їх, позовні вимоги за зустрічним позовом вважає безпідставними та заперечив проти їх задоволення. Представниця відповідачки за первісним позовом просила відмовити в задоволенні первісних позовних вимог, натомість просила задовольнити повністю позовні вимоги за зустрічним позовом. Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Згідно договору позики від 31.05.2024, підписаного [PERSON] та [PERSON] , сторони дійшли згоди укласти договір позики на суму, що є еквівалентом 10 000 доларів США на строк до 31 травня 2025 pоку в забезпечення виконання зобов`язань укладається іпотечний договір. Відповідно до п.2.2. договору позики, проценти на суму позики не нараховуються. Пунктом 3.2. договору позики встановлено, що факт отримання позики позичальницею підтверджується розпискою позичальниці. За змістом п.7.1 договору позики, цей договір набуває чинності з моменту надання позикодавицею суми позики позичальниці та діє до повного виконання позичальницею своїх зобов`язань за договором. Згідно з копією договору іпотеки від 31 травня 2024 року, що був укладений між відповідачкою (іпотекодавицею) та позивачкою (іпотекодержателькою), посвідчений Мурашко Людмилою Олександрівною, приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області та зареєстрований в реєстрі за № 2579, в забезпечення виконання зобов`язань відповідачки перед позивачкою за договором позики від 31.05.2024, відповідачка, як іпотекодавиця зобов`язалась передати в іпотеку позивачці, тобто іпотекодержательці об`єкт нерухомого майна квартира, загальною площею 34,0 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1466349456101. Як слідує з розписки від 31.05.2024, підписаної [PERSON] , остання зобов`язується щомісячно, згідно договору іпотеки від 31.05.2024 №2579, сплачувати [PERSON] відсотки за користування коштами в розмірі 200 (двісті) доларів США, в період з 27 по 3 число кожного наступного місяця. Представник відповідачки вказує, що і договір позики, і договір іпотеки були підписані [PERSON] одночасно, без фактичної передачі їй коштів позикодавицею. Відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, закон не вимагає обов`язкового нотаріального посвідчення договору позики, проте за домовленістю сторін чи на вимогу однієї зі сторін такий договір може бути нотаріально посвідчений (частина четверта статті 209 ЦК України). Виходячи з цього, для визначення факту укладення договору позики, нотаріальна форма договору не є визначальною. Відповідно до частини четвертої статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Однак, це положення Кодексу не застосовується до тих правовідносин, що регулюються спеціальним законодавством. Згідно зі статтею 54 Закону України «Про нотаріат» нотаріальному посвідченню підлягають правочини, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а за бажанням сторін будь-які інші правочини, в тому числі, будь-які договори. Відповідно до частини другої статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Саме такий момент встановлений для договорів позики (стаття 1046 ЦК України). Системне тлумачення частини четвертої статті 639, частини другої статті 640 та частини другої статті 1046 ЦК України свідчить про те, що нотаріально посвідчений договір позики слід вважати укладеним лише у випадку, якщо такий договір позики засвідчує факт передання грошових коштів (речей). Нотаріальної ж форми договору позики не достатньо для того, щоб вважати такий договір укладеним. Отже, приписи частини четвертої статті 639 ЦК України щодо форми договору не є домінуючими і такими, що мають більш вищу юридичну силу, ніж норми частини другої статті 640 та статті 1046 ЦК України щодо моменту укладення договору позики (моменту передачі грошових коштів). Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі частинами першою та другою статті 1050 ЦК України щодо наслідків порушення договору позичальником, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Отже, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. У разі встановлення отримання позичальником меншої кількості грошей або речей, ніж вказано в договорі, вважається, що договір був укладений на фактично одержану ним кількість грошей або речей. Законодавством визначено, що момент переходу права власності на предмет позики залежить від того, що саме передається позичальникові за договором. Право власності на готівкові грошові кошти виникає у позичальника в момент фактичної передачі йому таких коштів позикодавцем. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20.02.2019 у справі №629/5364/13-ц. Судом встановлено, що у вказаному договорі позики відсутня заява позичальника [PERSON] про те, що гроші від позикодавця [PERSON] за цим договором отримано до його підписання або під час підписання, відсутня заява (розписка) також і про отримання грошових коштів після підписання договору позики відповідно до п. 3.2. договору позики. Розписка відповідачки від 31.05.2024 про сплату відсотків не є належним та допустимим доказом виконання сторонами п. 3.2. договору позики, оскільки з її змісту не вбачається факт одержання [PERSON] коштів згідно договору позики, При цьому суд звертає увагу, що вказана розписка також суперечить п.2.2. договору позики, за змістом якого проценти на суму позики не нараховуються. Суд наголошує, що відсутність погодженої дії двох сторін договору позики від 31.05.2024 - [PERSON] та [PERSON] , зокрема щодо отримання позичальником грошових коштів, вказує на відсутність законодавчо визначених ознак двостороннього правочину. Укладений договір є свідченням наміру, а можливо початку дії, передачі коштів, але не має можливості зрозуміти, коли ця дія відбулась чи буде завершена. Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази отримання відповідачкою [PERSON] грошових коштів згідно договору позики від 31.05.2024, відповідно такий договір позики вважається неукладеним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина 1 статті 575 ЦК України). У відповідності до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Основне зобов`язання зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Відповідно до частин 4 та 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Враховуючи те, що договір позикивід 31.05.2024 між [PERSON] та [PERSON] є неукладеним, то таке зобов`язання не може забезпечуватись дійсним договором іпотеки. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина 3 статті 215 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Суд зазначає, що оспорюваний договіріпотеки від 31.05.2024 між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений 31.05.2024 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мурашко Л.О. та зареєстрований в реєстрі за № 2579, укладений в забезпечення виконання договору позики від 31.05.2024, який є неукладеним, що суперечать вимогам цивільного законодавства щодо застави майна та частини 4 статті 3 Закону України «Про іпотеку». Вказаної позиції дотримується Велика Палата Веровного Суду у постанові від 29.05.2018, справа №305/1180/15-ц. Оскільки договір позикивід 31.05.2024 є неукладеним, а тому, оспорюваний договір іпотеки, який укладався в забезпечення виконання зазначеного договору позики є недійсним. Щодо вимоги відповідачки за зустрічним позовом про скасування державної реєстрації іпотеки та обтяжень, слід вказати, що застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020р. у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19, пункт 63), від 19.01.2021р. у справі №916/1415/19 (провадження №12-80гс20, пункт 6.13), від 16.02.2021р. у справі №910/2861/18 (провадження №12-140гс19, пункт 98). Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що як захист права, розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав (постанова від 27.11.2018р. у справі №905/2260/17). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно ст. ст. 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У зв`язку з наведеним, суд погоджується, що наявне зареєстроване обтяження на підставі недійсного договору іпотеки позбавляє відповідачку вільно розпоряджатися своїм майном (ст. 319 ЦК України), а відтак такі вимоги є обґрунтованими. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За змістом ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За наведеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення зустрічного позову та відмови у задоволенні первісного позову. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 2 422, 40 грн.

Outcome: approved