Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Представник КП «Прилукитепловодопостачання» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг у розмірі 101737,75 грн, а також 3028,00 грн судових витрат по справі, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачка відповідно до особового рахунку № [NUMBER] являється споживачкою послуг КП «Прилукитепловодопостачання» в житловому приміщенні, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , проте внаслідок неналежного виконання своїх зобов`язань зі своєчасної оплати наданих житлово-комунальних послуг, що були надані позивачем, за відповідачкою утворилася заборгованість, яка станом на 01.07.2025 становить 101737,75 грн, та підлягає до стягнення, тому позивач і змушений був звернутися до суду з даним позовом. 15.10.2025 надійшов відзив від [PERSON] , відповідно до якого відповідачка заперечувала проти задоволення позову, мотивуючи це тим, що позивач просить стягнути з неї заборгованість з 01.01.2014, однак з 01.01.2014 по 10.01.2017 квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , належала [PERSON] , яка померла [INFO] . Зазначену квартиру успадкувала неповнолітня дочка відповідачки [PERSON] лише 06.07.2023. [PERSON] зауважила, що зверталася до КП «Прилукитепловодопостачання» із заявою про проведення перерахунку заборгованості в межах строків позовної давності, однак така заява була відхилена підприємством. Також відповідачка, посилаючись на пропущений строк позовної давності, просила відмовити в задоволенні позову. 21.10.2025 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача заперечив пропуск строку позовної давності, мотивуючи це тим, що про прийняття спадщини неповнолітньою дочкою відповідачки позивач дізнався 15.08.2025, тобто із вказаної дати у позивача є 6 місяців на звернення до суду. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідачка у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Дослідивши наявні у справі докази та вивчивши всі матеріали справи, суд приходить до переконання про необхідність часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав. Як вбачається з наданого позивачем взаєморозрахунку по особовому рахунку № [NUMBER] , в житловому приміщенні, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , за період 01.01.2014 по 01.07.2025, заборгованість за оплату наданих житлово-комунальних послуг за вказаною адресою за споживачем послуг становить 101737,75 грн (а.п.4-44). Відповідно до копії листа №576 від 11.09.2025 станом на 01.09.2025 заборгованість по особовому рахунку № [NUMBER] , досі відкритому на [PERSON] , становить 103714,71 грн. Станом на 11.09.2025 договір про надання послуг не переукладався, а у підприємства відсутні дані про власника квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.п.56). Повідомлення на оплату послуг за вересень 2025 року по особовому рахунку № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , складено на ім`я [PERSON] (а.п.68). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.07.2023 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.п.65), [PERSON] , [INFO] , є власницею квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.п.61), що підтверджується також копією витягу з Державного реєстру речових прав (а.п.62). Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] матір`ю неповнолітньої [PERSON] є [PERSON] (а.п.60). З копій витягів з Реєстру територіальної громади №2023/005106141 та №2025/009603551 вбачається, що з 07.07.2023 зареєстроване місце проживання [PERSON] та [PERSON] значиться за адресою: [ADDRESS] (а.п.58,59). Частиною першою ст.34 ЦК України визначено, що повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). Таким чином, на момент переходу права власності [PERSON] була малолітньою, а отже мала неповну цивільну дієздатність. Відповідальність батьків неповнолітньої дитини за порушення умов договору є субсидіарна (додаткова). Частинами 1-2 статті 31 ЦК передбачено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Згідно з ч.1 та 2 ст. 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом (ч.1 ст.59 ЦПК України). За приписами п.99.2 ст. 99 Податкового кодексу України грошові зобов`язання малолітніх/неповнолітніх осіб виконуються їх батьками (усиновителями), опікунами (піклувальниками) до набуття малолітніми/неповнолітніми особами цивільної дієздатності в повному обсязі. Батьки (усиновителі) малолітніх/неповнолітніх і малолітні/неповнолітні у разі невиконання грошових зобов`язань малолітніх/неповнолітніх несуть солідарну майнову відповідальність за погашення грошових зобов`язань та/або податкового боргу. Отже, можна дійти висновку, що відносини щодо майна неповнолітніх осіб визначаються нормами сімейного законодавства. Неповнолітнім особам може належати будь-яке майно, яке відповідно до закону є об`єктом права приватної власності фізичних осіб. Тобто, будучи власницею, малолітня [PERSON] не здатна здійснювати свої обов`язки самостійно, оскільки має неповну цивільну дієздатність. Згідно з ч.2 ст.619 ЦК України до пред`явлення вимоги особі, яка несе субсидіарну відповідальність, кредитор повинен пред`явити вимогу до основного боржника. На час утворення вказаної заборгованості та на час пред`явлення позову [PERSON] була малолітньою особою, тому не здатна здійснювати свої права самостійно у повному обсязі та виконувати свої грошові зобов`язання. Крім того, відповідно до ч.3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Враховуючи, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , а також зареєстрована у спірній квартирі саме вона є належним відповідачем у даній справі. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно з ч.2 ст.638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною. Відповідно до ч.2 ст.642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (сплатила суму коштів), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції. Таким чином, наявність взаємовідносин між позивачем та відповідачкою, а отже, і виникнення цивільних прав і обов`язків, підтверджується діями сторін: позивач здійснює надання житлово-комунальних послуг до майна відповідачки, а остання отримує та користується даними послугами та відповідно зобов`язана здійснювати оплату наданих житлово-комунальних послуг. Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Зокрема, відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний, в тому числі, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Крім того, вимогами ст.322 ЦК України визначено, що тягар утримання майна покладається на власника, а саме: власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.162 Житлового кодексу Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Відповідно до ст.526-527 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Оскільки зі смертю боржника [PERSON] зобов`язання зі сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги включаються до складу спадщини, то строки пред`явлення позивачем, кредитодавцем вимог до відповідачки, як боржника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, ст.1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до зобов`язань зі сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги. Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, ч.4 ст.1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами 2 і 3 цієї статті. Тоді як згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відтак, визначені ст.1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін. Відповідно до ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Сплив визначених ст.1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань. Оскільки зі смертю боржника зобов`язання зі сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги включаються до складу спадщини, то Велика Палата Верховного Суду вважає, що строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, ст.1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до спірних правовідносин. При цьому, тлумачення ст.1281 ЦК України свідчить про те, що вказана норма не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`явлення вимог може відбутися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 у справі № 758/8549/15, провадження № 61-8438св18). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи положення ст.1281, 1282 ЦК України, беручи до уваги те, що в матеріалах справи відсутня оцінка вартості майна, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, враховуючи те, що борг колишньої власниці квартири [PERSON] виник ще у 2014 році та до моменту її смерті ( [INFO] ), але КП «Прилукитепловодопостачання» не зверталося до суду з позовом до неї про стягнення такої заборгованості, а також те, що право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , у [PERSON] виникло лише 06.07.2023, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача суми заборгованості за житлово-комунальні послуги за період часу з 01.01.2014 по червень 2023 року. Таким чином, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 27379,44 грн за період часу з липня 2023 року по червень 2025 року, тобто в межах строку позовної давності та з урахуванням дати набуття дочкою відповідачки права власності на неї, оскільки спадкоємець відповідає за борги спадкодавця лише в межах вартості спадкового майна, оцінка якого в матеріалах справи відсутня. Так як позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, то суд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивача 814,53 грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на сплату судового збору при подачі позовної заяви до суду. На підставі наведеного та ст.526, 527, 611, 612, 1281, 1282, ЦК України, ст.162 Житлового кодексу Української РСР, ст.1, 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ,

Outcome: partial