Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

До Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 жовтня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладений договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4093649, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 7 900,00 грн строком на 364 днів зі сплатою процентів за користування коштами. Кредитор виконав умови договору та переказав на зазначену відповідачем платіжну картку грошові кошти. Відповідач умови договору з повернення кредиту та сплати відсотків не виконав. 25 листопада 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» було укладено договір факторингу №25/11/2024 від 25 листопада 2024 року, на підставі якого позивач набув право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. Просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 713,71 грн та судові витрати. У порядку ч. 10,11 ст. 265 ЦПК України просить зобов`язати орган (особу), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3 % річних з відповідача на користь позивача. Сторони в судове засідання не з`явилися. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом своєчасно і належним чином за зареєстрованим місцем проживання, однак повторно не з`явився в судове засідання, про причини неявки не повідомив, будь-яких клопотань не направив. Відзив на позов до суду не надходив. За таких обставин суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ч.4 ст.223 та ст.280 ЦПК України. У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. 26 листопада 2025 року позов надійшов до суду. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2025 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Витребувано докази. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. 28 жовтня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено договір №4093649 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 7 900,00 грн шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № [NUMBER] , строком на 364 днів зі сплатою процентів за користування кредитом: стандартна ставка 2,00% в день; знижена 0,02% в день. Договір, графік платежів та паспорт споживчого кредиту підписані відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором Х620. Підписавши договір, відповідач погодився з його умовами. ТОВ «Лінеура Україна» виконало умови договору щодо надання кредиту. Листом від 19 грудня 2025 року ТОВ «УПР» підтвердило успішне перерахування коштів на платіжну картку клієнта: 28 жовтня 2023 року на суму 7 900,00 грн, номер картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua 301798142, призначення платежу: Зарахування 7900 грн на карту [NUMBER] . Зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача в сумі 7 900,00 грн також підтверджується інформацією, наданою АТ «Універсал Банк» на виконання ухвали суду. Зазначено, що банком емітовано платіжну картку [NUMBER] на ім`я [PERSON] , на яку у період з 28 жовтня 2023 року по 02 листопада 2023 року було зарахування коштів у сумі 7 900 грн. Відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав належним чином. Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Лінеура України», станом на 26 жовтня 2024 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 20 713,71 грн: 4 573,52 грн тіло кредиту, 16 140,19 грн проценти. Нарахування процентів здійснювалося по 26 жовтня 2024 року включно, у розмірі, передбаченому умовами договору. Як видно із розрахунку заборгованості, відповідач здійснював часткові оплати в рахунок погашення заборгованості, останній платіж було здійснено 02 травня 2024 року на суму 2 103,82 грн. За весь строк дії кредиту сплачено 29 124,88 грн: 3 326,48 грн тіло кредиту, 25 798,40 проценти. 25 листопада 2024 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» укладено договір факторингу №25/11/2024, на підставі якого позивач набув право вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором №4093649 на загальну суму 20 713,71 грн (номер запису в реєстрі боржників 62). Таким чином, відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 20 713,71 грн: 4573,52 грн тіло кредиту, 16 140,19 грн проценти. Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що витікають із зобов`язань за кредитним договором, а також щодо наслідків неналежного виконання зобов`язань. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Встановлено, що кредитний договір між сторонами укладено у формі електронного документу та підписано відповідачем електронним підписом. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до положень 12 Закону України «Про електронну комерцію» одним із моментів підписання електронного правочину є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно з абзацом 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Встановлено, що сторонами кредитного договору визначені істотні умови, в тому числі: сума та строк кредитування, періодичність платежів, розмір відсотків та порядок їх нарахування, орієнтовна реальна річна процентна ставка, орієнтована вартість кредиту у відповідності до розміру застосованих відсотків. Суд зазначає, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету договір про надання фінансового кредиту між ТОВ «МАКС КРЕДИТ» і відповідачем не був би укладений, а грошові кошти не були би перераховані. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20). Відповідно до ст. ст. 1049, 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитору грошові кошти (кредит) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частина 1 ст. 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Приписами ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Встановлено, що відповідач користувався кредитними коштами, проте в повному обсязі та належним чином умови договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість. Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Така заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.516 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). На підставі договору факторингу від 25 листопада 2024 року позивач набув права вимоги до відповідача за кредитним договором №4093649. Судом сстановлено, що сторонами кредитного договору визначені істотні умови договору, в тому числі сума кредиту, строк кредитування та дата повернення кредиту, відсоткова ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту. Підписавши кредитний договір, відповідач засвідчив, що погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором. Доведеною також є обставина отримання відповідачем грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені кредитним договором. Взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, у передбачені строки кредитні кошти та нараховані відсотки у повному обсязі не повернув, у зв`язку з чим виникла заборгованість. Отже, зважаючи на те, що відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів не виконав, допустив заборгованість, тому наявні підстави для її стягнення у примусовому порядку. Розрахунок заборгованості первісного кредитора підтверджує наявність та розмір заборгованості за тілом кредиту, відповідачем наявність такої заборгованості не спростовано, виписки з особового рахунку та свого контрозрахунку не надано, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що сума заборгованості з тіла кредиту у розмірі 4 573,52 грн підлягає стягненню з відповідача на користь ТОВ «Українські фінансові операції». Позивач звертаючись з позовом до [PERSON] просив також крім заборгованості з тіла кредиту стягнути суму заборгованості за процентами в розмірі 16 140,19 грн. Проте з розміром нарахованих процентів суд не може погодитися з огляду на таке. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року, доповнено статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» частиною 5, якою встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів 2,5 %; протягом наступних 120 днів 1,5 %. Кредитний договір укладено 28 жовтня 2023 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Оскільки строк дії договору №4093649 до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» не закінчився, на нього поширюються положення пункту 5 розділу І цього Закону. Перехідні положення законопроекту застосовуються у разі, якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту. Тобто з 24 грудня 2023 року та протягом перших 120 днів (по 21 квітня 2024 року включно) розмір денної процентної ставки не може перевищувати 2,5 %, протягом наступних 120 днів (з 22 квітня 2024 року по 19 серпня 2024 року включно) 1,5 %, з 20 серпня 2024 року 1%. Згідно з розрахунком первісного кредитора проценти нараховувалися з 28 жовтня 2023 року по 10 листопада 2023 року включно за ставкою 0,02% в день, з 11 листопада 2023 року по 26 жовтня 2024 року включно за ставкою 2,00% в день. Нарахування процентів у зазначених розмірах в період з 28 жовтня 2023 року по 21 квітня 2024 року включно не суперечить нормам законодавства. Заборгованість за процентами за цей період, з урахуванням сплачених сум, становить 1 097,64 грн. Проте нарахування процентів з 22 квітня 2024 року по 26 жовтня 2024 року за ставкою 2,00% в день не відповідає вимогам п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування». Тому суд розраховує заборгованість за укладеним договором, виходячи із встановлених законодавчих обмежень щодо розміру максимальної денної процентної ставки. За період з 22 квітня 2024 року по 19 серпня 2024 року проценти підлягають нарахуванню за ставкою 1,5% в день і їх розмір становить 8 232,00 грн (120 днів * 68,60 грн). Враховуючи те, що позичальником 02 травня 2024 року внесено 2 103,82 грн в рахунок часткової сплати заборгованості за процентами по кредитному договору, розмір процентів, який підлягає стягненню з [PERSON] за цей період становить 6 128,18 грн. За період з 20 серпня 2024 року по 26 жовтня 2024 року проценти підлягають нарахуванню за ставкою 1,00% в день і їх розмір становить 3 110,32 грн (68 днів * 45,74 грн). Таким чином, загальний розмір заборгованості за процентами становить 10 336,14 грн (1 097,64 + 6 128,18 + 10 336,15). Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню: стягненню заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 14 909,66 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 4573,52 грн, заборгованість за процентами 10 336,14 грн, В стягненні решти заборгованості за процентами в розмірі 5804,05 грн позивачу слід відмовити. Щодо процесуального клопотання позивача про нарахування інфляції та 3% річних за ст.625 ЦК України в порядку частин 10, 11 ст.265 ЦПК України суд зазначає таке. Згідно із ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Відповідно до ч. 11 ст. 265 ЦПК України остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Із аналізу вищезазначених норм вбачається, що законодавець наділив суд правом у своєму рішенні зазначати про нарахування на суму заборгованості відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. При вирішенні питання про доцільність задоволення зазначеного клопотання позивача, суд враховує правові висновки, викладені в пунктах 1342-135 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22. Можливість нарахування пені або відсотків до моменту виконання рішення суду нерозривно пов`язана із безпосереднім їх застосуванням у рішенні суду (розглядом та задоволенням таких вимог). Тобто якщо суд в рішенні по суті спору не стягував пеню або ж відсотки, то не може бути зазначено й про нарахування відсотків або пені до моменту виконання цього рішення суду. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що нарахування пені або відсотків у порядку частини десятої статті 238 ГПК України, частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України ґрунтується на підставі тих самих норм матеріального права, які є й підставою для задоволення позову про стягнення відсотків або пені за порушення виконання грошового зобов`язання. Тобто це ті самі відсотки чи пеня, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується. Зазначені правові норми не визначають якоїсь іншої особливої правової природи відсотків чи пені, які нараховуються до моменту виконання судового рішення. Тож правила наведених норм процесуального права можна застосовувати для продовження на майбутнє нарахування будь-яких відсотків (як за правомірне користування чужими грошовими коштами, так і за неправомірне користування ними) або пені, які розраховуються за методикою, що враховує фактор часу, що передбачені законодавством або договором і які суд вирішив стягнути з боржника на користь кредитора за невиконання певного зобов`язання. Відтак передбачені частиною другою статті 625 ЦК України 3 % річних охоплюються приписами частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України), якщо позивач заявив позовну вимогу про стягнення 3 % річних за порушення виконання грошового зобов`язання, а суд задовольнив цю вимогу. З огляду на те, що вимоги про стягнення 3% річних позивачем не заявлено, судом не ухвалено рішення щодо цієї вимоги, стягнення інфляційних втрат до моменту виконання рішення не передбачена ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, суд вважає вимоги, викладені в п. 4 позовної заяви, безпідставними. Щодо стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000,00 грн, суд виходить з такого. Згідно з пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Такі ж критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, в його рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до Постанови Верховного суду від 11 листопада 2021 року у справі №922/449/21 витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Відповідно до позову судові витрати позивача на професійну правничу допомогу становлять 10 000,00 грн, на підтвердження яких позивачем надано: договір про надання юридичних послуг від 01 серпня 2024 року №01/08/2024-А, акт прийому-передачі наданих послуг №4093649 від 20 липня 2025 року, з якого видно, що у вартість наданих послуг входить представництво інтересів клієнта під час здійснення цивільного судочинства за позовною заявою до [PERSON] , у тому числі участь у судових засіданнях, вартістю 1 640,00 грн. При цьому, представник позивача участь у судових засіданнях не приймав, надав заяву про розгляд справи без його участі, а тому, на думку суду, витрати на правничу допомогу в сумі 1 640,00 грн не є доведеними і фактичний розмір витрат на правничу допомогу становить 8 360,00 грн З урахуванням часткового задоволення позовних вимог підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог доведені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 017,50 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 1 743,63 грн.

Outcome: partial