Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Стислий виклад позиції учасників процесу 28 травня 2025 року адвокат Павко Віталій Стефанович, який діє в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду з позовом до відповідача до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів. Позов представник позивача обґрунтовує тим, що на початку 2024 року між [PERSON] та [PERSON] була досягнута домовленість щодо укладення Договору купівлі-продажу часток (корпоративних прав) у статутному капіталі Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Ім. І. Франка» (ідентифікаційний код юридичної особи: 03760875, місцезнаходження: Львівська область, Львівський район, село Батятичі), які на праві власності належали [PERSON] . Підтвердженням факту досягнення домовленості та наміру сторін реалізувати домовленість щодо продажу частки виступає довіреність, надана [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 23.12.1997 Кам`янка-Бузьким РВ УМВС України у Львівській області, зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Робак Л.А. та зареєстрована в реєстрі за №287 від 06.02.2024. Згідно з довіреністю, [PERSON] був уповноважений представляти інтереси [PERSON] у СТОВ «Ім. І. Франка», у тому числі в частині прийняття рішень щодо відчуження (продажу) належної довірителю частки в статутному капіталі Товариства, укладення та підписання договорів купівлі-продажу, попередніх договорів, актів приймання-передачі, заяв про відмову від переважного права тощо. На виконання досягнутої домовленості 4 березня 2024 року [PERSON] було здійснено перерахування грошових коштів у сумі 30 000,00 грн (тридцять тисяч гривень 00 копійок) на банківський рахунок [PERSON] , що підтверджується платіжною інструкцією №406417033316 від 04.03.2024. У призначенні платежу зазначено: «Оплата згідно договору купівлі-продажу». Однак жодного договору купівлі-продажу між позивачем та відповідачем укладено не було, у зв`язку з відмовою [PERSON] , укладати такий договір. Жоден товар, у тому числі корпоративні права, позивачу не передавався, що свідчить про відсутність правових підстав для отримання та утримання відповідачем зазначеної суми коштів. Позивач 11 листопада 2024 року надіслав відповідачу вимогу про повернення сплачених коштів. Відповідно до зазначеної вимоги, Відповідач зобов`язаний перерахувати безпідставно набуті кошти на номер банківського рахунку Позивача, зазначений у вимозі, протягом 7 днів. Відповідно до інформації з офіційного сайту УКРПОШТИ вимога №8040000038190 одержана відповідачем 30.11.2024, вимога №8040000032787 одержана відповідачем 10.01.2025, однак, відповідач не надав відповіді і не повернув кошти. Таким чином, на даний час належне позивачу майно безпідставно утримується Відповідачем у своєму незаконному користуванні, чим порушені майнові права Позивача щодо розпорядження власністю. Таким чином, станом на день подання позову Відповідачем безпідставно отримано грошових коштів на загальну суму 30 000,00 (тридцять тисяч) гривень. Обґрунтований розрахунок заборгованості додається до позовної заяви: Період прострочення грошового зобов`язання 201 день 30 000,00 (сума боргу) + 2 319,90 (інфляційне збільшення) + 495,25 (штрафні санкціі, 3% річних) = 32 815,15 грн. Покликаючись на ст. 11, 15, 16, 316-320, 321, 328, 530, 536, 1212, 1214 ЦК України представник позивача просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно отримані грошові кошти у сумі 32 815,15 грн та судові витрати зі сплати витрат на правничу допомогу 20 000,00 грн та судового збору 1211,20 грн (а.с.1-7). Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву не скористалися. Заяви, клопотання учасників процесу та інші процесуальні дії у справі Своєю ухвалою від 20 червня 2025 року суд прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначив судове засідання (а.с.42-43). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Звертав увагу суду, що угода між сторонами не відбулася, жодних коштів відповідач позивачу не повернув. Крім цього, відповідач не надав суду будь яких доказів щодо повернення коштів. Просив постановити рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Витрати на правову допомогу будуть заявлені у строк визначений законодавством. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги заперечив, зазначив, що [PERSON] вводить суд в оману, оскільки кошти повернув [PERSON] , яка їх при ньому перерахувала. Відмовила йому написати розписку, оскільки вона не змогла піти проти роботодавця. 30 000 грн. отримав на рахунок, проте доказів письмових про повернення немає. При розмові із [PERSON] остання повідомила, що хворіє та не рада, що до них вклинилася, якби там не працювала, то б повідомила про повернення коштів. Також свідок [PERSON] не надасть суду показів проти свого батька. Розуміє свою помилку, бо все відбувалося на довірі і він став жертвою цього позову. Це на його думку помста через зміну його рішення, тобто він не зробив так як хотів цього позивач і не хотів бути інструментом маніпуляцій. Письмових доказів жодних немає. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив, надав суду пояснення аналогічно поясненням відповідача, просив допитати в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , які зможуть підтвердити факт повернення коштів. У судовому засіданні 9.02.2026 просив суд продовжити розгляд без допиту свідків, оскільки суд вжив усіх заходів для забезпечення їх явки до суду. Просив суд прийняти рішення на розсуд суду. Установлені судом фактичні обставини справи [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 23.12.1997 Кам`янка-Бузьким РВ УМВС України у Львівській області, зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] ) уповноважив довіреністю [PERSON] (паспорт, серії [NUMBER] , виданий 18.09.1998 Кам`янка-Бузьким РВ УМВС України у Львівській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) представляти його інтереси як учасника Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Ім. І. Франка», а також приймати від імені довірителя рішення щодо відчуження (продажу) належної довірителю частки в статутному капіталі Товариства, укладати та підписувати договори купівлі-продажу, попередні договори, акти приймання-передачі, заяви про відмову від переважного права тощо. Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Робак Л.А., зареєстрована в реєстрі за №287 від 06.02.2024 та видана з правом передоручення терміном на 1 (один) рік до 06.02.2025 (а.с.9-12). 4 березня 2024 року [PERSON] здійснив перерахування грошових коштів у сумі 30 000,00 грн (тридцять тисяч гривень 00 копійок) на банківський рахунок [PERSON] , що підтверджується платіжною інструкцією №406417033316 від 04.03.2024. У призначенні платежу зазначено: «Оплата згідно договору купівлі-продажу» (а.с.13). Суд установив відсутність правових підстав для утримання відповідачем зазначеної суми коштів. Позивач 11 листопада 2024 року надіслав відповідачу вимогу про повернення сплачених коштів: накладна №8040000038190, за адресою [ADDRESS] ; накладна №8040000032787, за адресою 80254, Львівська область, Червоноградський район, с. Дмитрів (а.с.14-24). Однак відповіді на вимогу не було отримано, докази про повернення коштів позивачу відсутні. Таким чином, станом на день подання позову Відповідачем безпідставно отримано грошових коштів на загальну суму 30 000,00 грн (тридцять тисяч гривень 00 копійок). Відповідно до розрахунку заборгованості позивача, встановлено, що період прострочення грошового зобов`язання 201 день: 30 000,00 (сума боргу) + 2 319,90 (інфляційне збільшення) + 495,25 (штрафні санкції, 3% річних) = 32 815,15 грн (а.с.25). Зміст спірних правовідносин Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з набуттям відповідачем майна позивача без достатньої правової підстави. Позиція суду Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з таких підстав. Норми права, які застосував суд, та мотиви прийняття рішення До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). За правилами статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 цього Кодексу). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Згідно з частинами першою, третьою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, третьої статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Частина перша статті 1212 ЦК України застосовується, якщо 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Згідно зі статтею 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Встановивши обставини справи, суд вважає, що права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. Норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Установивши, що спір між сторонами виник не з договірних правовідносин, суд доходить висновку про те, що позивач довів факт безпідставного набуття або збереження відповідачем грошових коштів, які на день розгляду справи відповідачем добровільно не повернуті. У постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року, провадження № 6-3090цс15, сформульований правовий висновок, що характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 752/13032/16-ц, провадження № 61-1582зпв18, зазначено, що набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому вона відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Висновки суду Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися нам припущеннях (ст .ст. 12, 81 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. Відповідач [PERSON] не надав суду доказів, які б підтверджували договірні відносини між сторонами, які б спростовували не безпідставне набуття грошових коштів та позовні вимоги у цілому. Зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно. Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №910/3831/22. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» суд вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Враховуючи наведене, відсутність між сторонами договірних відносин та доказів повернення позивачу грошових коштів відповідачем, суд доходить висновку, що [PERSON] без правової на те підстави отримав грошові кошти позивача та станом на день розгляду справи їх не повернув, у зв`язку із чим, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 30 000,00 грн, 2 319,90 грн інфляційного збільшення та 495,25 грн штрафних санкцій підлягають задоволенню. Щодо судових витрат зі сплати судового збору Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене вище, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Outcome: approved