Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

23 вересня 2025 року до суду надійшла позовна заява представника позивача [PERSON] адвоката Теперик Оксани Василівни до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та про поділ нерухомого майна. В обґрунтування позову зазначено, що сторони з 25.12.2010 перебувають у зареєстрованому шлюбі та мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] . Після повномасштабного вторгнення родина була змушена покинути місце свого проживання та на момент звернення до суду сторони проживають окремо, зв`язків не підтримують, тому не можуть вирішити питання поділу майна у добровільному порядку. Враховуючи викладене, позивач просила визнати дане нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя та визнати за кожним із подружжя право власності на частки квартири. 26 вересня 2025 року провадження по справі було відкрито та призначено підготовче засідання за правилами загального провадження. Ухвалою суду від 02 грудня 2025 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду по суті. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, надали до суду заяву, в якій на задоволенні позову наполягали, просили проводити розгялд справи без їх участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України та направлення поштових повідомлень за адресою реєстрації відповідача як внутрішньо переміщеної особи. У відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи на поштову адресу за місцем реєстрації, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи за його відсутності не подав, крім того, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин. Оскільки сторони не з`явились у судове засідання, то відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25.12.2010 року, відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис №341, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції Донецької області. Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 30.07.2020, посвідченого приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Донецької області Радіоновим Ю.В., [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , загальною площею 41,9 кв.м., житловою площею 26, 7 кв.м. Право власності за відповідачем згідно з зазначеним договором зареєстровано 30.07.2020. Відповідно до п. 2.7 договору купівлі-продажу зазначено, що квартира придбана за згодою дружини покупця [PERSON] . Вказані у договорі параметри та технічна характеристика квартири підтверджуються технічним паспортом, складеним бюро приватизації. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «…у статті 60 СК Українизакріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Окрім того, як зазначає п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК України, ч.3,ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Таким чином, суд вважає доведеним, що вищезазначене нерухоме майно, у відповідності до чинного законодавства, є спільної сумісною сумісною власністю подружжя сторін, про поділ якого сторонами не досягнуто згоди. Вирішуючи питання поділу спільного майна подружжя, судом не встановлено обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя. Враховуючи зазначене, суд доходить висновку про необхідність поділу спільної сумісної власності подружжя між сторонами по частки кожному. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, з метою захисту цивільних прав та інтересів одного із подружжя - позивача, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та про поділ спільного майна подружжя підлягають задоволенню. При цьому, при поділі спільного сумісного майна суд визначає части не тільки позивача а й відповідача, оскільки це буде сприяти правовій визначеності статусу нерухомого майна. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до платіжної квитанції № 9696-2877-2633-4365 від 18.09.2025 за звернення до суду із даною позовною заявою позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 гривень. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача, підлягають стягненню витрати з оплати судового збору в розмірі 1211,20 гривень.

Outcome: approved