Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача сплачене страхове відшкодування у розмірі 27091, 80 та судові витрати. В обґрунтування вимог вказано, що 29.08.2023 в м. Житомирі з вини відповідача сталася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП), в результаті якої два автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Богунського районного суду м. Житомира від 12.09.2023 відповідача визнано винним у вчиненні ДТП. 12.12.2023 позивачем було сплачено страхове відшкодування у розмірі 27091, 80 грн на рахунок власника пошкодженого транспортного засобу. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Volkswagen, д.н.з. [NUMBER] (відповідача) застрахована не була. Ухвалою суду від 14.11.2025 у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. Від відповідача відзиву на позовну заяву не надходило, клопотань про продовження/поновлення строку для надання відзиву не надходило. Копію ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви з додатками було направлено відповідачу в порядку, визначеному ЦПК України, та отримано останнім особисто 24.11.2025, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №R067041908413. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 29.08.2023 о 19:00 год, керуючи транспортним засобом Volkswagen Passat номерний знак [NUMBER] , по вул. Покровській, 99 в м. Житомирі, [PERSON] не дотримався безпечного інтервалу та скоїв зіткнення з автомобілем Ford номерний знак [NUMBER] , при зустрічному роз`їзді, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, залишивши місце ДТП, чим порушив вимоги п.12.1, п.2.10а Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ст. 124, 122-4 КУпАП. Внаслідок ДТП вказані автомобілі отримали механічні пошкодження. На момент дорожньо-транспортної пригоди між позивачем та Підприємством з іноземними, інвестиціями «ВІП-РЕНТ» (Страхувальник), було укладено Генеральний Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів №28-КАСКО-0199-2800/23-AVІS від 15.02.2023, згідно з якими Позивач прийняв на себе зобов?язання по відшкодуванню матеріальної шкоди заподіяної страхувальнику автомобіля «Ford» державний реєстраційний номер [NUMBER] . Постановою Богунського районного суду м. Житомира від 12.09.2023 №295/12214/23 відповідача визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124 КУпАП та піддано його адміністративному стягненню у виді двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 3400 грн. Страхувальник звернувся до ПАТ «Страхова компанія «УСГ» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування від 30.08.2023. Дана заява була розглянута, а пошкодження автомобіля потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було визнано страховим випадком. Розрахунок та виплата страхового відшкодування проводилися на основі: Акту огляду пошкодженого транспортного засобу (дефектна відомість); рахунку - фактури N?CA-AM-08933 під 01.09.2023; ремонтної калькуляції N?0000021403 від 13.09.2023; акту надання послуг N?CA-AM-008933 від 22.11.2023; наряду - замовлення N?CA-AM-08933 від 22.11.2023; страхового акту N? СТОКА-21403 від 12.12.2023; розрахунку суми страхового відшкодування від 12.12.2023. Позивач відповідно до умов договору добровільного страхування наземного транспорту виплатив страхове відшкодування у розмірі 27 091 грн. 80 коп., що підтверджується платіжним дорученням №99853 від 12.12.2023. Разом з тим, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Volkswagen, д.н.з. [NUMBER] (відповідача) застрахована не була. Згідно з вимогами частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відтак, вина відповідача у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню. Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за заподіяння позадоговірної шкоди встановлено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Позадоговірна (деліктна) відповідальність, яка є видом цивільно-правової відповідальності, настає при існуванні складу правопорушення, що включає такі елементи, як: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Разом з тим, частиною 5 статті 1187 ЦК України закріплено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з частиною першою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. У пункті 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вказано, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Тлумачення частини другої статті 1187 ЦК України свідчить про те, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Тобто нормами частини другої статті 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець. Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованому у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. За приписами частини 1 статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Аналогічна правова норма міститься у статті 27 Закону України «Про страхування». Так, відповідно до п. в 38.1.1. ст. 38.1 Закону України «Про страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. Відповідно до ст. 38 п.2.1. Закону України «Про страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Таким чином, законом прямо встановлено порядок стягнення коштів, виплачених на відшкодування шкоди особі, потерпілій у дорожньо-транспортній пригоді, саме в порядку регресу. Згідно ст. 76 ЦПК України докази встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, оскільки відповідач винний у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 29.08.2023, на момент ДТП не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, а також самовільно залишив місце пригоди, то з нього, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода в розмірі 27091, 80 грн в порядку регресу. Згідно роз`яснень, наведених у п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», регресну вимогу може бути пред`явлено протягом трьох років із дня виконання зобов`язання про відшкодування шкоди (відшкодування в натурі, виплати суми періодичних платежів тощо). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3028, 00 грн.

Outcome: approved