Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

Представник позивача ТзОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» - Ґедзь О.В. звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. Позовні вимоги мотивує тим, що 13.06.2025 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено Договір про надання коштів у кредит №71895197, за умовами якого відповідачу передано у позику грошові кошти в сумі 1 000 гривень, які останній зобов`язувався повернути та сплатити проценти за користування ними. 15.06.2025 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду №15157800 до Договору позики №71895197, за умовами якої відповідачу було передано у позику грошові кошти в сумі 6 000 гривень, які останній зобов`язувався повернути та сплатити проценти за користування ними. Відповідач в неналежний спосіб виконував взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість за договором кредиту у загальному розмірі 21 731,80 гривень, з яких: 7 000 гривень основний борг за тілом кредиту, 631,80 гривень сума заборгованості за нарахованими процентами, 100 гривень сума заборгованості за комісією та 14 000 гривень сума заборгованості за пенею/неустойкою. 16.10.2025 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТзОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» було укладено Договір факторингу №16/10/25, у відповідності до умов якого до останнього перейшло право вимоги за Договором №71895197 від 13.06.2025 року. Представник позивача зазначає, що відповідач [PERSON] всупереч умовам кредитного договору, свої зобов`язання не виконує. У зв`язку з цим, представник позивача просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТзОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» суму заборгованості за Договором №71895197 від 13.06.205 року в розмірі 21 731,80 гривень, а також понесені судові витрати по справі, з яких: 2 422,40 гривень судовий збір та 4 500 гривень витрати на правничу допомогу. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.12.2025 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Також вказаною ухвалою відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У свою чергу, відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подав. Вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази в тому числі і докази надані в електронних копіях та електронні докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.06.2025 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено Договір про надання коштів у кредит №71895197, за умовами якого відповідачу передано у позику грошові кошти в сумі 1 000 гривень, які останній зобов`язувався повернути та сплатити проценти за користування ними. 15.06.2025 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду №15157800 до Договору позики №71895197, за умовами якої відповідачу було передано у позику грошові кошти в сумі 6 000 гривень, які останній зобов`язувався повернути та сплатити проценти за користування ними. З матеріалів справи вбачається, що в порушення умов договору відповідач не виконував належним чином взяті на себе кредитні зобов`язання. 16.10.2025 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТзОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» було укладено Договір факторингу №16/10/25, у відповідності до умов якого до останнього перейшло право вимоги за Договором №71895197 від 13.06.2025 року. Із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що борг [PERSON] за Договором №71895197 від 13.06.2025 року становить 21 731,80 гривень. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до ст.629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Непогашення відповідачем заборгованості перед кредитором за кредитним договором свідчить про порушення ним його умов, а також вимог ст.525 ЦК України, які встановлюють неприпустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язань. З урахуванням вищенаведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подав, чим самим не спростував доводи представника позивача щодо не виконання ним умов кредитного зобов`язання, а тому суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу та заборгованості за процентами є обгрунтованим та підлягає до задоволення. Разом з тим, представник позивача просить суд стягнути із відповідача [PERSON] суму заборгованості по нарахованій пені/неустойці у розмірі 14 000 гривень та 100 гривень заборгованість за комісією. З даного приводу суд зазначає наступне. Так, п.15 та п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У свою чергу, представник позивача просить суд стягнути із відповідача суму заборгованості по нарахованій пені/неустойці у розмірі 14 000 гривень та 100 гривень заборгованість за комісією, які, як вбачається із матеріалів справи, були нараховані у період воєнного стану в Україні. Натомість, враховуючи вищезазначені норми закону, суд вважає, що позичальник, тобто відповідач [PERSON] звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) пені/неустойки та комісії за таке прострочення, а отже в цій частині позовних вимог слід відмовити. Що стосується вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.ч.1-3 статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до правової позиції, викладеної зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19) витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до правових висновків висловлених Верховним Судом у справі №922/1964/21 від 16.11.2022 учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. При цьому, суд приходить до висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду викладеної у постанові від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, правовим позиціям Верховного Суду викладеним у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 813/481/18, від 2 жовтня 2019 року у справі № 815/1479/18, від 29 жовтня 2020 року у справі № 686/5064/20,від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19). Судом встановлено, що 25.08.2025 між ТзОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» та адвокатом Ткаченко Ю.О. було укладено Договір про надання правової допомоги №25-08/25/ФП. Із Витягу до акту №8ФП від 29.10.2025 року вбачається, що адвокат надав послуги на загальну суму в розмірі 4 500 гривень. Разом з тим, витрати за надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Однак, суд бере до уваги те, що така справа дійсно не є складною, є типовою для представника позивача та не потребує значного проміжку часу для підготовки та подання позову, розмір витрат на плату адвоката повинен бути співмірним із ціною позову, а тому суд приходить до висновку, що заявлена сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500 гривень є завищеною, яку слід зменшити до 2 000 гривень.

Outcome: approved