Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 01.09.2017 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 22.11.2023 шлюб між нею та відповідачем розірвано. Перебуваючи у шлюбі, ними, як подружжям, на спільні кошти 13.07.2018 було придбано земельну ділянку у гр. [PERSON] , кадастровий номер 2624010100:03:001:0136 площею 0,0600 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової та громадської забудови, що розташована по [ADDRESS] , сплативши за неї 78000 грн. Договір вчинено за згодою дружини продавця [PERSON] та згодою дружини покупця [PERSON] та засвідчено приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Шушкевич С.М. 13.07.2018 № 895. Даний договір купівлі-продажу посвідчений цього ж дня приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Шушкевич С.М. і зареєстровано в реєстрі за № 897. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державне реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухоме майна щодо суб`єкта за №356327996 від 29.11.2023 року за [PERSON] , РНОКІШ: [NUMBER] , 13.07.2018 року зареєстровано право власності на вище вказану придбану за спільні кошти ними в шлюбі земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1598009026240, номер відомостей про речове право: 27031097. Оскільки земельна ділянка придбана на спільні кошти подружжя та позивач виховує їхню неповнолітню доньку, то вважає, що земельну ділянку слід визнати спільною сумісною власністю, а частки кожного з них визнати рівними. Вартість придбаної земельної ділянки, кадастровий номер 2624010100:03:001:0136, площею 0,0600 га, що розташована по [ADDRESS] становить - 282663,00 грн, про що свідчить звіт про експертну оцінку даної земельної ділянки від 11 грудня 2025 року. Тому просить суд визнати земельну ділянку, кадастровий номер 2624010100:03:001:0136 площею 0,0600 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової та громадської забудови, що розташована по [ADDRESS] , її [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , спільною сумісною власністю подружжя та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку вказаної земельної ділянки та стягнути з відповідача судові витрати. Позивач у судове засідання не з`явилася. Представник позивача адвокат Гураш М.В. у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та у відсутність позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився. Представник відповідача адвокат Романишин Д.М. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про визнання позову. Відповідач позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судом також перевірено, що визнання позову не суперечить вимогам матеріального права, не порушує прав та інтересів інших осіб, у тому числі третіх осіб, та стосується виключно прав і обов`язків сторін у даній справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі кожний окремо та в їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 01.09.2017 року, свідоцтво серії [NUMBER] (а.с.7). [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] , свідоцтво серії [NUMBER] (а.с.10). Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 22.11.2023 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.8-9). Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.07.2018, посвідченого приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Шушкевич С.М., [PERSON] (продавець) передав у власність [PERSON] (покупця) земельну ділянку, кадастровий номер 2624010100:03:001:0136 площею 0,0600 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), категорія земель: землі житлової та громадської забудови, що розташована по [ADDRESS] , сплативши за неї попередньо обумовлену суму грошей (а.с.11). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державне реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухоме майна щодо суб`єкта за № 356327996 від 29.11.2023 року за [PERSON] , РНОКІШ: [NUMBER] , 13.07.2018 року зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 2624010100:03:001:0136 площею 0,0600 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1598009026240, номер відомостей про речове право: 27031097 (а.с.12). Відповідно до звіту, вартість земельної ділянки, кадастровий номер 2624010100:03:001:0136, площею 0,0600 га, що розташована по [ADDRESS] , становить 282663,00 грн (а.с.13-33). Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статей 60, 61, 63, 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, на ім`я кого з них воно придбане. Частки подружжя при поділі майна є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень статті 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною 1 статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з частиною 1 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до частини 3 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом (ч. 2 ст. 318 ЦК України). Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Згідно із ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Співвласникам, як і кожному окремому власнику речі, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох і більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися, розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду від 04.09.2024 у справі № 754/9261/19, якщо метою сторін у справі є поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу, то позовні вимоги про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності не є належним способом захисту прав сторін на такий поділ. У разі поділу об`єкта, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою. Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі, тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка, які саме об`єкти в натурі відповідають частці у праві спільної часткової власності. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1413,32 грн. Оскільки відповідач визнав позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору, що становить 706,66 грн. Інші 50 відсотків судового збору у розмірі 706,66 грн, з урахуванням часткового задоволення позову та принципу пропорційності розподілу судових витрат, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо судових витрат, понесених позивачем на правову допомогу, суд зауважує наступне. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача надано: договір про надання правничої допомоги № 1 від 01.01.2026, ордер, акт виконаних робіт про надання послуг на правничу допомогу від 05.02.2026 на суму 3000 грн. Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). Суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15. При цьому суд звертає увагу на те, що предметом позову є поділ спільного сумісного майна та визнання права власності. Позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. За таких обставин суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в сумі 1500 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial