Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

06.12.2024 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 17.08.2019. 08.07.2022 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 24, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , яке видане Інгульським відділом ДРАЦС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). За час спільного проживання у шлюбі, сторонами набуте наступне майно: - 01.09.2020 транспортний засіб LAND ROVER, 2007 року випуску, об?єм (потужність) двигуна 3628 см.куб., підстава реєстраційної операції: договір купівлі-продажу укладений в ТСЦ № 4841/2020/2178820 від 01.09.2020. Вартість Т3 станом на 24.10.2024 згідно Довідки з сайту Міністерства економіки складає 961 741,72 грн. - 11.06.2020 квартира, загальною площею 75,7 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомості - 2101963051101, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , згідно даних інформації з ДРРП на нерухоме майно від 26.09.2024 вартість квартири згідно Довідки про оціночну вартість нерухомого майна 6 214 391,52 грн. До укладення шлюбу було придано за кошти позивача наступне нерухоме майно: - 24.09.2015 квартира, загальною площею 60,5 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомості - 404118348101, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , згідно даних інформації з ДРРП на нерухоме майно від 26.09.2024 вартість квартири згідно Довідки про оціночну вартість нерухомого майна 1 596 464,28 грн. Позивач просить суд: 1. Виділити [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , майно, яке придбане за його особисті кошти, та набуте за час шлюбу з відповідачем: - квартиру, загальною площею 75,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості - 2101963051101, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , вартість квартири згідно Довідки від 26.09.2024 про оціночну вартість нерухомого майна 6 214 391,52 грн; - транспортний засіб LAND ROVER, 2007 року випуску, об?єм (потужність) двигуна 3628 см.куб., підстава реєстраційної операції: договір купівлі-продажу укладений в ТСЦ № 4841/2020/2178820 від 01.09.2020, вартістю станом на 24.10.2024 - 961 741,72 грн; 2. Компенсувати [PERSON] повну вартість придбаної за його особисті кошти до реєстрації шлюбу квартири, загальною площею 60,5 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомості - 404118348101, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , вартістю згідно Довідки від 26.09.2024 про оціночну вартість нерухомого майна - 1 596 464,28 грн. 19.12.2024 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху. 03.01.2025 на виконання ухвали суду від 19.12.2024 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків. 21.03.2025 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та витребувано докази. 24.06.2025 від представника позивача надійшло клопотання про забезпечення позову, яке ухвалою суду від 26.06.2025 задоволено. Накладено арешт на: квартиру, загальною площею 75,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості 2101963051101, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстроване за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); квартиру, загальною площею 60,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості 404118348101, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстроване за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); транспортний засіб LAND ROVER, 2007 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 3628 см.куб., підстава реєстраційної операції: договір купівлі-продажу укладений в ТСЦ № 4841/2020/20178820 від 01.09.2020, право власності на який зареєстроване за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). 12.08.2025 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що з позовними вимогами позивача відповідач не погоджується. В мотивувальній частині позовної заяви позивач пояснює обставини справи та посилається на норми права із яких вбачається, що набуте подружжям за час шлюбу майно, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому вимоги позивача щодо залишення йому майна придбаного під час шлюбу та компенсувати повну вартість квартири у м. Миколаєві є невмотивованими. Квартира [ADDRESS] , загальною площею 60,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості 404118348101 була придбана у 2015 році коли позивач та відповідач не перебували у шлюбних стосунках. Відповідач, виходячи з норм Сімейного кодексу України, вважає, що поділ майна набутого під час шлюбу може бути розділений у рівних частках. Загальна вартість майна придбаного під час шлюбу складає 2 744 470,00 грн, з яких: - Транспортний засіб «Land Rover Range Rover» ідентифікаційний номер: SALLSA248A120575, 2007 року виготовлення, реєстраційний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , ринкова вартість якого відповідно до висновку експертного дослідження від 11.06.2025 № 15/4841/139А становить 321 136,00 грн; - Квартира [ADDRESS] , загальною площею 75,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості 2101963051101, вартість на день укладення договору становить 87 055 доларі США. Відповідно до висновків експерта № 125-0038 від 28.07.2025 загальна вартість даної квартири з урахуванням виконаних ремонтних робіт, які були зроблені після розлучення, становить 3 024 934 грн. Оціночна вартість на час придбання даної квартири становить 2 423 334 грн. Тобто, після придбання квартири та після розлучення, [PERSON] було витрачено на ремонт квартири власні кошти у сумі 601 600,00 грн. Вимоги Позивача щодо сплати йому компенсації повної вартості квартири [ADDRESS] , загальною площею 60,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомості 404118348101 є безпідставними. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в даному спорі є: - Транспортний засіб «Land Rover Range Rover» вартістю 321 136,00 грн. - Квартира [ADDRESS] . Відповідач вважає, що при визначенні суми при розподілу квартири [ADDRESS] справедливою буде сума вартості без урахування витрат на її ремонт, який було зроблено після розірвання шлюбу, тобто сума у розмірі 2 423 334 грн. Так, загальна вартість майна, що є спільною сумісною власністю становить 2 744 470,00 грн. Частка [PERSON] в транспортному засобі складає 50%, що дорівнює 160 568,00 грн. Частка [PERSON] в квартирі [ADDRESS] складає 50%, що дорівнює 1 211 672,00 грн. Частка [PERSON] в спільній сумісні власності у гривневому еквіваленті складає: 2 744 470,00 50% = 1 372 235,00 грн. [PERSON] пропонує вирішення питання наступним чином: - залишити транспортний засіб «Land Rover Range Rover» позивачу (321 136,00 грн.); - враховуючи, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , витратила та продовжує витрачати на ремонт даної квартири власні кошти та сплачує з моменту придбання квартири комунальні послуги та інші обов`язкові платежі, слід залишити за нею дану квартиру (2 423 334 грн.). Просить суд, Покласти сплату компенсації на користь [PERSON] на [PERSON] у розмірі 1 051 14,00 грн. виходячи з наступного: 1 211 672 160 568 = 1 051 104,00 грн. із яких: 1 211 672 грн частка позивача в кватирі [ADDRESS] ; 160 568 грн частка [PERSON] в транспортному засобі. Стягнути з [PERSON] [INFO] РНОКПП [NUMBER] судові витрати у розмірі 36 534,84 грн, які складаються із: витрати на правничу допомогу у розмірі 24 000,00 грн; витрати на проведення експертного дослідження вартості ТЗ у розмірі 534,84 грн; витрати на проведення експертного дослідження оціночної вартості квартири у розмірі 12 000,00 грн. 13.08.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначає, що не згоден з пропозицією відповідача щодо розподілу майна, так як у випадку надання згоди, йому залишиться у власність тільки транспортний засіб вартістю 321 тис грн., а дві квартири загальною вартістю більше 8 млн грн залишаться у власності відповідача. Зазначає, що по-перше, усе нерухоме та рухоме майно починаючи з 2015 року, тобто під час сумісного проживання з відповідачем були придбані за його особисті кошти, які позивач заробив, що підтверджується виписками та довідками з банківських установ, про отримання коштів під час перебування у рейсах згідно контрактів моряка на посаді капітана суден. Відповідач не надала до суду жодних документів, які б свідчили про джерело отримання доходів або надходження коштів, за які вона придбала квартиру до шлюбу у 2015 році, проживаючи разом з позивачем, та офіційно не працювала, була на повному забезпеченні у позивача у м. Миколаїв. Відповідач жодним чином не аргументує та не надає доказів придбання квартири за свої особисті кошти. Позивач проживаючи з нею, надав доступ до своїх особистих коштів, за які відповідач придбала квартиру, без отримання згоди від позивача. По-друге, щодо компенсації від відповідача на користь позивача 1 051 14,00 грн, тобто 50% вартості квартири, у [ADDRESS] , станом на час її придбання у 2019 році, за яку позивачем було надано особисті кошти у сумі 87 тис. доларів, джерело доходу зарплата згідно контрактів моряка та підтверджена виписками з банків АТ «Райффайзен Банк» та АТ КБ «ПриватБанк». По-третє, щодо вартості ремонтних робіт у сумі 601 600,00 грн, то жодного документу не було надано відповідачем із зазначенням сум та виду робіт чи закупки будівельних матеріалів, тобто сума нічим не підтверджена. Позовну заяву просить задовольнити в повному обсязі. 22.08.2025 на виконання ухвали суду від 21.03.2025 від АТ КБ «Приват Банк» надійшла виписка по відкритим рахункам [PERSON] за весь період обслуговування у додатку, а саме з 28.12.2013 по 16.08.2025, з якої вбачається надходження грошових переказів SWIFT у період з 10.02.2020 по 02.09.2021 на загальну суму 136 906,9 доларів США та надходження заробітної плати [PERSON] за період з 10.07.2014 по 17.08.2025 на суму 4 234 236,78 грн. 16.09.2025 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначає, що як вбачається із відповіді на відзив, [PERSON] позиціонує себе таким чином, що між [PERSON] та ним були стосунки, які можна охарактеризувати як сімейні стосунки без реєстрації шлюбу, але жодних доказів проживання однією сім`єю до реєстрації шлюбу [PERSON] не надає. Дійсно, [PERSON] та [PERSON] знайомі з 2009 року. [PERSON] проявляв інтерес до [PERSON] та періодично вони зустрічались, коли він повертався із рейсу, але це відбувалося не завжди і деякий час вони взагалі не спілкувались. 17.09.2019 між ними було зареєстровано шлюб, який 08.07.2022 було розірвано. До одруження стосунки між [PERSON] та [PERSON] були періодичні, ніяких зобов`язань у сторін як між подружжям не було. На одній житловій площі до одруження вони не проживали, спільного господарства та ведення побуту не відбувалось, спільних дітей не мали, придбання рухомого та нерухомого майна за спільні кошти та в інтересах сім`ї не відбувалось, відносин, які за своєю суттю є подружніми, з відповідними правами та обов`язками не було. Також [PERSON] на підтвердження того, як він вважає, що фактично проживали однією сім`єю з [PERSON] , не надає жодних доказів, ні документів, ні свідоцтва про реєстрацію місця проживання за однією адресою, ні квитанцій про спільне придбання майна, свідоцтва про право власності, ні квитанцій, чеків та документів щодо речей, майна, побутової техніки, квитанцій про оплату комунальних послуг, акти про спільне фактичне проживання, будь-які заяви, анкети, де зазначено спільний сімейний стан, спільні фотографії. Показання свідків (сусідів, родичів) про те, що сторони проживали разом та вели спільне господарство. Будь-які інші документи, які містять відомості про дійсне спільне проживання осіб відсутні. Щодо грошових коштів, які [PERSON] перераховував на картку [PERSON] , то вони жодним чином не пов`язані з їхніми стосунками. Дані грошові кошти після повернення із рейсів [PERSON] йому повертались. Його пояснення були такими, що він, як громадянин іншої держави, не може відкрити рахунок в банку України. Щодо його родичів, то він поясняв неможливість зберігати свої гроші у своєї матері через її похилий вік, а з сестрою він мав не дуже гарні стосунки. Грошові кошти [PERSON] у придбанні квартири у м. Миколаєві жодним чином не залучались. У 2015 році [PERSON] взяла в борг у двоюрідного брата [PERSON] 8 000 доларів США для придбання квартири [ADDRESS] . Щодо питання грошових коштів, які належать одному із подружжя особисто зазначає, що особистими грошовими коштами подружжя є кошти, що належали одному з подружжя до шлюбу, або були отримані під час шлюбу як подарунок чи спадщина, а також кошти від продажу майна, яке належало одному з подружжя до шлюбу. Такі кошти можуть стати особистою власністю, якщо вони були використані для придбання майна, але для цього потрібні належні докази, що підтверджують їхнє походження та використання саме на це майно, а не на спільні активи подружжя. Тому грошові кошти, а саме заробітна плата [PERSON] отримана під час перебування у шлюбі, не може вважатись такими, що належали йому особисто. За даних обставин Грушевська вважає, що справедливим було б наступне рішення: 1. Квартиру [ADDRESS] визнати особистою приватною власністю [PERSON] , так як дана квартира придбана [PERSON] під час коли вона не перебувала з [PERSON] ані у зареєстрованому шлюбі, ані у шлюбних стосунках без реєстрації шлюбу. Позивачем не надано доказів щодо їх спільного проживання однією сім`єю. 2. Транспортний засіб «Land Rover Range Rover» вартістю 321 136,00 грн визнати спільною сумісною власністю та залишити у власності [PERSON] і покласти на нього сплату 50% від оціночної вартості на користь [PERSON] у розмірі 160 568,00 грн. 3. Квартиру [ADDRESS] визнати спільною сумісною власністю, залишити у власності [PERSON] та покласти на неї сплату на користь [PERSON] у розмірі 50% від оціночної вартості даної квартири на час проведення експертизи без врахування вартості витрат на ремонт 601 600,00 грн, що становить: вартість квартири без ремонту 2 423 334 грн 50% = 1 211 672,00 грн. 4. Стягнути з [PERSON] [INFO] РНОКПП [NUMBER] судові витрати у розмірі 36 534,84 грн, які складаються із: витрати на правничу допомогу у розмірі 24 000,00 грн; витрати на проведення експертного дослідження вартості ТЗ у розмірі 534,84 грн та витрати на проведення експертного дослідження оціночної вартості квартири у розмірі 12 000,00 грн. 22.09.2025 від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів, яке ухвалою суду від 25.09.2025 задоволено. 25.09.2025 від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме копія довідка від 24.09.2025 за вих. № 120, яка видана ТОВ «Атланта» агенція нерухомості у м. Одеса. 16.10.2025 на виконання ухвали суду від 25.09.2025 від АТ «Райффайзен Банк» надійшла виписка про рух коштів по рахунку, який належить [PERSON] за період з 01.01.2010 по 31.12.2020. 20.10.2025 на виконання ухвали суду від 25.09.2025 від АТ КБ «Приват Банк» надійшла виписка по рахунку [PERSON] за період з 01.01.2013 по 31.12.2022. 05.11.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме копія договору позики від 23.09.2015 та копія розписки від 19.12.2022, у прийнятті якого судом відмовлено, у зв`язку із порушенням строків на подачу доказів та без клопотання про їх поновлення. 06.11.2025 від представника позивача надійшло клопотання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. 07.11.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. 18.11.2025 від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів, у задоволенні якого судом відмовлено, у зв`язку із порушенням строків на його подання. 11.12.2025 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 10.02.2026 від позивача та його представника надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. 10.02.2026 через систему «Електронний Суд» від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] з 17.08.2019. 08.07.2022 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. За час спільного перебування у шлюбі, сторонами набуте наступне майно: - 01.09.2020 транспортний засіб LAND ROVER, 2007 року випуску, об?єм (потужність) двигуна 3628 см.куб., підстава реєстраційної операції: договір купівлі-продажу укладений в ТСЦ № 4841/2020/2178820 від 01.09.2020. Вартість Т3 станом на 24.10.2024 згідно Довідки з сайту Міністерства економіки складає 961 741,72 грн. - 11.06.2020 квартиру, загальною площею 75,7 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомості - 2101963051101, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , згідно даних інформації з ДРРП на нерухоме майно від 26.09.2024 вартість квартири згідно Довідки про оціночну вартість нерухомого майна складає 6 214 391,52 грн. До укладення шлюбу, 24.09.2015 [PERSON] було придано квартиру, загальною площею 60,5 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомості - 404118348101, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , згідно даних інформації з ДРРП на нерухоме майно від 26.09.2024 вартість квартири згідно Довідки про оціночну вартість нерухомого майна складає 1 596 464,28 грн. Зазначена квартира, за ствердженням позивача, придбана за його особисті кошти. Позивач стверджує, що транспортний засіб LAND ROVER, 2007 року випуску по сьогоднішній день знаходиться у користуванні [PERSON] . Квартири у м. Одеса та у м. Миколаїв, разом із оригіналами документів знаходяться також у відповідача, доступ до квартир у позивача відсутній. Згідно відповіді Головного сервісного центру МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях від 17.10.2024 № 31/30/08/971-аз-656-2024, станом на 17.10.2024 за [PERSON] , [INFO] зареєстровано транспортний засіб LAND ROVER, 2007 року випуску, об?єм (потужність) двигуна 3628 см.куб. Дата реєстрації за особою: 01.09.2020. Підстава реєстраційної операції: договір купівлі-продажу укладений в ТСЦ № 4841/2020/2178820 від 01.09.2020. Згідно з розрахунком вартості Міністерства економіки України вартість транспортного засобу LAND ROVER, 2007 року випуску, об?єм (потужність) двигуна 3628 см.куб. відповідно до п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу України за Методикою визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 66 від 18.02.2016 становить 961 741,72 грн. Водночас, відповідно до висновку експертного дослідження № 15/4841/139А від 11.06.2025 Міністерства внутрішніх справ України Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ринкова вартість транспортного засобу LAND ROVER, 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] станом на момент проведення експертного дослідження становить 321 136,00 грн. Суд приймає до уваги саме висновок експерта № 15/4841/139А від 11.06.2025, оскільки при його складанні досліджувався саме спірний автомобіль, а не середньоринкова вартість схожих автомобілів. Стосовно визначення вартості квартири, загальною площею 75,7 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомості - 2101963051101, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 26.09.2024 вартість вказаної квартири становить 6 214 391,52 грн. Проте, відповідно до висновку експерта № 125-0038 судової оціночно-технічної експертизи від 28.07.2025 ринкова вартість квартири [ADDRESS] загальною площею 75,7 кв.м. станом на 09.09.2019, тобто на час придбання без ремонту становила 2 423 334,00 грн, а станом на час проведення дослідження, тобто з виконаним ремонтом 3 024 934,00 грн. У висновку експерта № 125-0038 від 28.07.2025 зазначено, що у період з 2019 року по 2025 рік, відбувалась значна зміна ринкової вартості об`єктів нерухомості, у зв`язку з тим, що всі пропозиції по купівлі-продажу нерухомості формувались в доларовому еквіваленті з подальшим перекладом вартості в гривню, курс долара значно коливається, що приводить до не прогнозованих змін вартості нерухомості. Рецензії на вказані висновки експерта не складались, клопотань про проведення експертиз для визначення вартості майна, що підлягає поділу, сторонами не заявлялось. Отже суд вважає, що у висновку експерта № 125-0038 від 28.07.2025 більш детально розглянуто питання визначення вартості вказаної квартири, та зіставлено її вартість із подібними квартирами на ринку, на відміну від довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 26.09.2024, у зв`язку з чим саме вказаний висновок враховується судом під час вирішення даного спору. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)). Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним. Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток. Тобто ст. 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04. 2019 у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. У постанові Верховного Суду від 03.04.2020 у справі № 286/1537/16-ц зазначено, що набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Верховний Суд у постанові від 09.07.2021 у справі № 161/8116/19 зазначив, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 63СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності з положеннями ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Позивач просить виділити йому автомобіль, оскільки він придбаний за його особисті кошти та набутий за час шлюбу з відповідачем. Відповідач не заперечує проти залишення автомобіля позивачу, проте просить зобов`язати позивача сплатити 50 % від ринкової вартості автомобіля на користь [PERSON] у розмірі 160 568,00 грн. Таким чином, оскільки зазначений автомобіль марки LAND ROVER, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] зареєстрований за [PERSON] був придбаний під час перебування у шлюбі з [PERSON] , та враховуючи, що обидві сторони бажають залишити його за позивачем, суд дійшов висновку про визнання права власності на вказаний автомобіль за [PERSON] зобов`язавши його відшкодувати половину вартості автомобіля у сумі 160 568,00 грн [PERSON] , виходячи з його ринкової вартості 321 136,00 грн згідно експертного дослідження № 15/4841/139А від 11.06.2025. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності гр. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 75,7 кв.м., житловою площею 43,80 кв.м.; рішення про державну реєстрацію від 11.06.2020. Ринкова вартість квартири згідно висновку експерта № 125-0038 від 28.07.2025 становить 3 024 934,00 грн. Вказана квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі та обидві сторони виявили бажання залишити її за собою. Позивач стверджує, що її було придбано за його особисті кошти, а відповідач зазначає, що вона зареєстрована та проживає у вказаній квартирі, зробила там ремонт та погоджується сплатити позивачеві половину її вартості. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц наголосила на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Постановою Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 331/8757/14-ц визначено, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: (1) час набуття майна; (2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Для того щоб визначити джерело придбання майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц. Особисті кошти це грошові кошти, що належать одному з подружжя і не є результатом спільної праці або спільних доходів подружжя під час шлюбу. Це можуть бути кошти, які належали йому до шлюбу або були отримані під час шлюбу, але не є результатом спільної праці подружжя. Наприклад, грошові кошти, отримані у спадщину або в подарунок. Також частими є випадки, коли майно було придбано за рахунок продажу іншого майна, яке належало одному з подружжя до шлюбу. Однак наявність в одного з подружжя особистих грошових коштів на момент придбання майна не доводить той факт, що вони були витрачені саме на придбання спірного майна (постанова Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/17-ц). А також саме собою посилання на те, що спірне майно було придбано хоча і за час шлюбу, однак за належні йому особисті кошти, отримані від продажу квартири, не є достатнім доказом сплати особистих коштів за придбане у шлюбі майно, адже належних і допустимих доказів придбання спірного майна саме за ці кошти він не надав (постанова Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 645/4165/21. Отже, в судовому провадженні необхідно не лише довести саму наявність особистих коштів у одного з подружжя, але й надати належний доказ спрямування зазначених коштів на придбання такого майна. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ч. 2 ст. 61 Сімейного кодексу України). Таким чином, доводи позивача про те, що квартиру було придбано за його особисті кошти отримані ним як заробітна плата моряка, на підтвердження чого надані контракти найму моряка, не спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на спірну квартиру, яка набута сторонами в період шлюбу, а тому вона підлягає поділу по кожному. Щодо квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності гр. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 60,50 кв.м., житловою площею 39,00 кв.м; рішення про державну реєстрацію від 24.09.2015, тобто дана квартира придбана [PERSON] до перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та за відсутності доказів їх сумісного проживання як подружжя, а також доказів її придбання за кошти позивача, а відтак вказана квартира поділу не підлягає. Враховуючи зазначене, вимога про компенсацію [PERSON] повної вартості квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , не підлягає задоволенню. Також відповідачем заявлено про відшкодування витрат на проведення експертного дослідження оціночної вартості квартири у розмірі 12 000,00 грн та експертного дослідження вартості ТЗ у розмірі 534,84 грн. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання зокрема як розподіл між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. В матеріалах справи міститься Акт здавання-приймання послуги № 125-0038 та квитанція до прибуткового касового ордера № 12Б-0038 від 22.07.2025, згідно яких [PERSON] сплатила 12 000,00 грн за судову експертизу оціночної вартості квартири Регіональній торгівельно-промисловій палаті Миколаївської області. Крім того, в матеріалах справи міститься квитанція до платіжної інструкції на переказ готівки № 3509430 від 11.06.2025, згідно якої [PERSON] сплатила 534,80 грн експертно транспортно-товарознавчу консультацію з визначення ринкової вартості колісного транспортного-засобу Миколаївській НДЕКЦ МВС України. Оскільки позовні вимоги були задоволені частково, витрати за експертні дослідження відповідача підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених позовних вимог по 6 267,40 грн з кожного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у сумі 3 715,36 грн, пропорційно задоволеним позовним вимогам на 40,90 %.

Outcome: partial