Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

І. Описова частина. Короткий зміст позовних вимог. У вересні 2025 року [PERSON] (далі «Позивач»), в інтересах якої діє її представник, звернулася до Таращанського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі «Відповідач») про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини. 04.07.2025 року до Позивача звернулася Відповідач та попросила надати їй в борг кошти в сумі 14821,00 гривень. При цьому вона пояснила, що дані кошти потрібні їй для того, щоб погасити заборгованість, яка виникла в її сина [PERSON] перед магазином «Ковчег», що знаходиться в селі Салиха Білоцерківського району Київської області. Тоді ж між сторонами було укладено усний договір позики коштів. Даним договором було передбачено, що Позивач передає Відповідачу в борг грошові кошти в розмірі 14821,00 гривень, які вона зобов`язалася частинами повертати до 14.07.2025 року. На підтвердження отримання від Позивача коштів в сумі 14821,00 гривень Відповідач у присутності свідків власноруч написала розписку. Утім у зазначений термін Відповідач повернула кошти частково, а саме 2000,00 гривень. Станом на момент звернення до суду Відповідач кошти не повернула, стала уникати зустрічі з Позивачем, на усні звернення Позивача до неї щодо повернення коштів зазначає, що повернути борг вона не може оскільки не має коштів. Позивачем за період з 14.07.2025 року по 09.09.2025 року нараховано Відповідачу 3% річних та інфляційні втрати в розмірі 61,12 гривень. За таких умов, Позивач просив суд стягнути із Відповідача на його користь 12882,12 гривень та судові витрати по справі. Історія справи. 12.09.2025 року ухвалою Таращанського районного суду Київської області дану цивільну справу було передано за підсудністю до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області (а.с. 25-26). 23.10.2005 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 39). 30.12.2025 року до канцелярії суду засобами поштового зв`язку від представника позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи оригіналу боргової розписки Відповідача від 04.07.2025 року (а.с. 66). У судові засідання Позивач не з`явився, до канцелярії суду його представник подав заяву про розгляд даної справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. У всі призначені по справі судові засідання Відповідач/його представник не з`явилися. Відзиву, будь-яких пояснень, заяв чи клопотань від них на адресу суду не надходило. Відповідні поштові відправлення, які було направлено на адресу Відповідача, повернулися до суду з довідками підприємства поштового зв`язку з відміткою «за закінченням зберігання» (а.с. 45, 51, 58, 59). З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що Відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується відповідними рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та поштовими відправленнями, які повернулися до суду з відміткою «за закінченням зберігання», що є належним повідомленням учасника справи. Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України). Такий правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 13.05.2024 року по справі №755/4829/23. Згідно з ст. ст. 280-282 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. ІІ. Мотивувальна частина. Фактичні обставини справи, встановлені судом. 04.07.2025 року Позивачем було надано Відповідачу позику в розмірі 14821,00 гривень, що підтверджується розпискою від 04.07.2025 року (а.с. 66). Відповідно до умов договору позики Відповідач зобов`язався повернути отримані кошти Позивачу до 14.07.2025 року. Доказів на підтвердження факту повернення Відповідачем грошових коштів Позивачу за вказаною вище розпискою матеріали справи не містять. За повідомленням Позивача Відповідач повернула кошти частково, а саме 2000,00 гривень. Позивачем за період з 14.07.2025 року по 09.09.2025 року нараховано Відповідачу 3% річних та інфляційні втрати в розмірі 61,12 гривень (а.с. 12). Вирішуючи дану справу суд керується наступними нормами матеріального та процесуального права України. Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). За правилами ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу. Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За правилом ч.ч.2,3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Висновки суду. Правовий аналіз ст.545 ЦК України дає підстави вважати, що позикодавець - держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий борговий документ. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1046 і ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі й саме в тій валюті, яку визначено договором позики. Як встановлено судом, відповідно до розписки від 04.07.2025 року Відповідач отримав в борг від Позивача грошові кошти в розмірі 14821,00 гривень та зобов`язався їх повернути їх частинами до 14.07.2025 року (а.с. 66). Доказів на підтвердження факту повернення Відповідачем грошових коштів Позивачу за вказаною вище розпискою матеріали справи не містять. За повідомленням Позивача Відповідач повернула кошти частково, а саме 2000,00 гривень. Позивачем за період з 14.07.2025 року по 09.09.2025 року нараховано Відповідачу 3% річних та інфляційні втрати в розмірі 61,12 гривень (а.с. 12). З огляду на наведене, з урахуванням принципу змагальності та диспозитивності, суд приходить до висновку про те, що вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу є законними та обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, а тому з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню кошти за договором позики від 04.07.2025 року, 3% річних та інфляційні витрати в загальному розмірі 12882,12 гривень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених Позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного ним способу захисту права, на підставі наданих сторонами та витребуваних судом доказів. Судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги Позивача, задоволено повністю, то з Відповідача на його користь необхідно стягнути сплачений ним судовий збір в розмірі 1211,20 гривень (а.с. 31). При вирішенні питання про стягнення витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного. Позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5500,00 гривень. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу Позивачем надано до суду договір про надання правничої допомоги адвокатом від 09.09.2025 року №0309-99/25, акт виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги адвокатом від 09.09.2025 року №0309-99/24/1 та квитанцію про оплату гонорару за надання правничої допомоги адвокатом №00-9/25/2 від 04.09.2025 року (а.с. 13-14, 15, 16). Згідно з частинами 1, 2 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову у повному обсязі, заявлені вимоги про стягнення витрат на професійну правову допомогу в сумі 5500,00 гривень підлягають задоволенню. ІІІ. Резолютивна частина. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved