Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

17.11.2025 до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області надійшла позовна заява [PERSON] , підписана адвокатом Коцан Р.М., в якій представник позивачки просить позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , щодо сина [PERSON] , [INFO] , та щодо доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову посилається на те, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.12.2022 у справі 442/3447/22 було розірвано. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , та донька - [PERSON] , [INFO] . Стверджує, що батько дітей проживає за адресою в [ADDRESS] , проте з жовтня 2021 року перестав спілкуватись з дітьми. Відповідач взагалі не відвідує дітей, не піклується про них, не приймає участі у їхньому вихованні, не надає матеріальної допомоги на їхнє утримання, не вітає дітей на їхні дні народження, та й взагалі не цікавиться їхнім життям. Відповідач також не приділяє увагу і здоров`ю та лікуванню дітей. Заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на 30.09.2025 складає 165320,12 грн. За таких обставин вважає, що відповідач свідомо ухиляється від своїх батьківських обов`язків, виховання дітей, здобуття ними освіти тощо. Оскільки батько дітей свідомо не цікавиться своїми дітьми, не телефонує їм, не навідує їх, діти батька взагалі уже довгий час не бачили, вихованням дітей займається виключно позивачка, як мама дітей. Вказує, що позивач намагалась вжити заходів досудового врегулювання спору, які не дали позитивного результату, а тому змушена звернутись до суду. 24.11.2025 отримано відповідь №2038364 на запит з Державного демографічного реєстру щодо встановлення місця реєстрації відповідача. 24.11.2025 відкрито провадження по даній справі та призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою від 17.12.2025 підготовче судове засідання відкладено та зобов`язано Орган опіки та піклування скласти висновок про доцільність чи недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо дітей. 18.12.2025 від представника позивача ндійшло письмове клопотання про долучення доказів. 23.01.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 12.02.2026. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві. Додатково вказали, що відповідач не бере участі у вихованні та спілкуванні з дітьми з 2021 року, не проявляє жодної ініціативи щодо побачення з дітьми, налагодження їхніх стосунків. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлений за встановленою судом адресою його місця реєстрації. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув спарву у його відсутності. Представник третьої особи - Павловська О.В. позов підтримує, пояснила, що порушене позивачкою питання було предметом розгляду на засіданні органу опіки 29.12.2025, який склав висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина [PERSON] , [INFO] , та щодо доньки [PERSON] , [INFO] . Вказаний висновок затверджено рішенням виконкому №8 від 20.01.2026. Вказала, що в ході розгляду заяви [PERSON] було проведено обстеження умов фактичного проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та встановлено, що діти фактично проживають разом з матір`ю, хоч і зареєстровані за адресою реєстрації батька. Мати ними опікується, займається їхнім вихованням, створила їй належні умови для проживання та навчання. Діти забезпечені комп`ютерною технікою, навчальним приладдям, одягом. Під час спілкування з [PERSON] встановлено, що він не пам`ятає свого тата [PERSON] , який його не вітає на День народження та свята. Суд, опитавши учасників справи, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Поняття «суд, встановлений законом», стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. … Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). Вимогами ст. ст. 13, 81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що позивач та відповідач з 28.07.2015 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.12.2022 у справі 442/3447/22 було розірвано, а.с. 8-9. Від даного шлюбу у подружжя [PERSON] народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , та донька - [PERSON] , [INFO] , а.с. 10-11. Діти проживають разом з мамою за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою за №562 від 01.07.2016, виданою КП "Управитель "ЖЕО" Дрогобицької міської ради та Актом №110 про проживання особи без реєстрації, а.с. 14, 15. Крім цього, судовим наказом Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06.07.2021 наказано стягувати з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] аліменти на дітей - [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини зі всіх видів його заробітку щомісячно, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 06.07.2021 і до досягнення дітьми повноліття, а.с. 16. Як встановлено судом, відповідач зазначене судове рішення щодо стягнення з нього аліментів не виконує, заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на 30.09.2025 складає 165320,12 грн., у зв`язку з чим відповідач [PERSON] внесений до реєстру боржників, а.с. 17-19. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 164 ЦК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, серед іншого, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року роз`яснено судам, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] , будучи батьком, свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо своїх сина та доньки з 2021 року. Ухилення його від виконання батьківських обов`язків полягає у свідомому самоусуненні від виховання дітей, піклування про їхнє здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створення належних умови для розвитку їхніх природних здібностей та готування їх до самостійного життя та праці, що в свою чергу вказує на наявність законних підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав. Незабезпечення належних умов проживання та виховання, не виявлення інтересу до внутрішнього світу сина [PERSON] та доньки [PERSON] , знайшли своє підтвердження у акті обстеження умов проживання [PERSON] з сином [PERSON] та донькою [PERSON] , складеному представниками відділу-служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, згідно якого діти, хоч і зареєстровані разом з батьком, проте фактично проживають разом з матір`ю, мають окрему кімнату, яка облаштована необхідними меблями: ліжком, письмовими столами, шафою для одягу. Діти забезпечені сезонним одягом, мають комп`ютер та 2 планшети. У будинку є все необхідне для належного проживання та виховання дітей. Батько з березня 2021 року перебуває за кордоном, не телефонує дітям, не займається їхнім вихованням. Під час спілкування з [PERSON] встановлено, що він не пам`ятає свого тата [PERSON] , який його не вітає на День народження та свята, а.с. 63. Довідкою №02-11/73 від 20.10.2025, виданою директором Гімназії №5 ім. Героя України Генерала-майора Сергія Кульчицького Дрогобицької міської ради Львівської області та характеристикою класного керівника [PERSON] встановлено, що саме мама приділяє увагу навчанню дитини, цікавиться успішністю та оплачує йому всі екскурсії. Батько ж жодного разу не був у школі, ніколи не приходив, не бере участі в шкільному житті дитини, а.с. 20-21. Крім цього, відповідно до висновку лікаря-спеціаліста КНП «Дрогобицької міської поліклініки» ДМР № 193 від 20.10.2025 та №194 від 20.10.2025, саме [PERSON] піклується про стан здоров`я своїх дітей, приводить їх на профілактичні огляди, вакцинації, супроводжує до лікаря при гострих респіраторних вірусних захворювань. Батько дітей не був присутній на жодних візитах, контакту з лікарем-педіатром не підтримує, а.с. 22-23. Факт ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків також знайшов своє підтвердження у показаннях свідків [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] суду пояснила, що є хрещеною мамою [PERSON] , часто відвідує похресника, буває присутня на святах, його дні народження. Відповідача більше 4-х років не бачила, останній з 2021 року не був присутній на жодному святі сина чи доньки. Зі слів похресника їй відомо, що батько ним не цікавиться, не приходить до них та не спілкується з ними. [PERSON] пояснила, що проживає по сусідству з позивачкою. Бачить лише позивачку з дітьми. Батька дітей не бачила ніколи і з ним не знайома. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Суд з належною увагою ставиться до наданих та відображених в акті обстеження умов проживання представниками відділу-служби у справах дітей пояснень малолітнього [PERSON] , [INFO] , який підтвердив, що тата не пам`ятає, і що тато не вітає його ні з днем народження, ні зі святами. Разом з тим, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і безумовним втручанням у права, які передбачені ч. 1 ст. 8 Конвенції. Тому обставини цієї справи належить проаналізувати через призму умов ч. 2 цієї статті. Для цього суд вважає необхідним звернутись до прецедентної практики ЄСПЛ як джерела права (п. 4 ст. 10 ЦПК України). У справі «Хант проти України» (Заява N 31111/04) під час розгляду питань позбавлення батьківських прав у п. 50 Рішення Суд зазначив, що «…втручання не становить порушення статті 8, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей…» Позивач [PERSON] порушила питання позбавлення батьківських прав для захисту інтересів дітей - сина [PERSON] та доньки [PERSON] , внаслідок ухилення батьком від виконання своїх обов`язків. Висновок компетентного державного органу також обґрунтований інтересами дитини. Тому, суд приходь до переконання, що процедура позбавлення батьківських прав у даному випадку переслідувала законну мету. Щодо «необхідності у демократичному суспільстві», суд вважає, що ця необхідність має бути пов`язана з діями матері, під час вирішення питань позбавлення її батьківських прав і прийняття рішень із цього приводу компетентними органами (органи опіки та піклування, місцевого самоврядування, органи внутрішніх справ, суд). В даній справі, батько - відповідач розлучений із позивачкою - матір`ю дітей, не сплачує аліменти і проживає окремо від них. Будь - яких дій щодо спілкування з дітьми, участі у вихованні, забезпеченні їхнього фізичного і духовного розвитку відповідачем не вчинялось. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, даний орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Зазначений висновок, крім врахування умов проживання та виховання дітей, мотивований, зокрема, тим, що батько участі у вихованні та утриманні дітей не приймає, з березня 2021 року перебуває за кордоном, не телефонує дітям, не займається їхнім вихованням. Підстава: протокол засідання комісії з питань захисту прав дитини від 29.12.2025 №24, а.с. 14, а.с. 65-66. Даний висновок затверджено рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 20.01.2026 за №8, а.с. 64. Крім цього, з часу пред`явлення даного позову і до завершення судового розгляду, відповідач, належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду, однак на виклики суду не з`явився. За таких обставин, суд зазначає, що відповідач був залучений до процесу прийняття рішень, розглядаючи провадження в цілому, в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення відповідного захисту її інтересів, однак своєю поведінкою свідомо нехтував надані йому права та обов`язки, що в свою чергу не відповідає інтересам дитини. Слід зазначити, що ст. 166 СК України передбачає правові наслідки позбавлення батьківських прав, зокрема, особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Це означає, що батьки, позбавленні батьківських прав, втрачають усі права, основані на факті спорідненості з дитиною. Маються на увазі ті права, що належать батькам і здійснюються ними до досягнення дитиною повноліття. Тобто, батьки втрачають перш за все право на виховання дітей з усіма пов`язаними з цим правомочностями, вони не можуть вирішувати питання виховання дитини вдома, а також передати її на виховання іншим особам, дитячим закладам, визначати місце проживання дитини, відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, давати згоду на всиновлення, бути опікуном, піклувальником, не можуть бути усиновителями. Той з батьків, якого позбавлено батьківських прав, втрачає право обирати місце проживання дитини, дозволяти або забороняти виїжджати до іншої країни. Отже, судом встановлено, що відповідач від виконання своїх обов`язків відносно сина [PERSON] та доньки [PERSON] щодо її утримання та виховання ухиляється, не відвідує їх, не допомагає матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їхній фізичний розвиток як складову виховання; з березня 2021 року (майже 5 років) не спілкується з дітьми взагалі, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їхнього внутрішнього світу, не створює умов для отримання ними освіти. За таких обставин суд вважає, що такі дії відповідача є навмисними і свідомо направлені на звільнення від утримання, догляду і будь-якого піклування, пов`язаного з вихованням дітей. Таке ставлення батька об`єктивно не може сприяти нормальному вихованню дітей, яким, потрібно постійно відчувати на собі батьківську любов, піклування, увагу та турботу. Вищенаведене дає суду підстави для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, так як відмова батька від дитини є неправозгідною та суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 141 ЦПК України на відповідача покладаються судові витрати, які стягуються на користь держави відповідно до вимог Закону України " Про судовий збір". На підставі викладеного та

Outcome: approved