Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

У жовтні 2025 року [PERSON] , від імені якого діє представник [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Харківської обласної ради про скасування заборони (арешту) нерухомого майна, третя особа Перша Харківська міська державна нотаріальна контора, в якому просив суд: 1. Скасувати заборону (арешт) з нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що на праві приватної власності належить [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , реєстраційний номер обтяження: 5615916, дата реєстрації 06.09.2007 р. реєстратором Перша Харківська державна нотаріальна контора (колишня Перша Харківська ДНК), на підставі рішення виконавчого комітети Харківської обласної ради народних депутатів від 21.12.1987 року. 2. Виключити запис про заборону на нерухоме майно за реєстраційним номером обтяження: 5615916 з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харків від 15 листопада 2021 року є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . У серпні 2025 року з`ясував, що щодо житлового будинку існує заборона в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме 06.09.2007 року Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження (заборона - архівний запис) на будинок [ADDRESS] на підставі рішення б/н від 21.12.1987 року Облвиконком. Представником позивача було з`ясовано, що рішенням № 533 від 21 грудня 1987 року виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів на підставі постанови Ради міністрів СРСР від 15 грудня 1961 року № 1131 у редакції постанови Ради Міністрів СРСР від 21.10.1983 року № 1015 було дозволено зніс будинків, що належать громадянам та праві приватної власності, передбачених рішеннями виконавчих комітетів Харківської, Лозівської міських рад народних депутатів згідно додатку до цього рішення, зокрема будинку [ADDRESS] . Вказане рішення до 2016 року не було реалізовано щодо майна [PERSON] , останній не отримував іншого житла та вказаний будинок не був знесений. Постановою Кабінету Міністрів України № 1066 від 23 листопада 2016 року було затверджено перелік нормативно-правових актів Союзу РСР, що не застосовуються на території України, де п. 44 зазначено і постанову Ради Міністрів СРСР від 21.10.1983 року № 1015. Таким чином, враховуючи, що після спливу 42 років від дня прийняття рішення облради № 533 від 21.12.1987 року не було реалізовано, а правова підстава прийняття такого рішення з 2016 року втратила чинність на території України, позивач вважає, що вказане обтяження є безпідставним та таким, що підлягає скасуванню. З огляду на те, що на теперішній час порушується право позивача на вільне та безперешкодне розпорядження своїм майном, тому позивач звернувся до суду з цим позовом за захистом своїх прав шляхом зняття арешту (заборони) з майна. У відзиві на позовну заяву Харківська обласна рада просила відмовити у задоволенні позовних вимог до неї тих підстав, що є неналежним відповідачем у справі, оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про Представника Президента України» від 05.03.1992 № 2167-XII, а також пункту 4 постанови Верховної Ради України від 05.03.1992 № 2168- XII «Про введення в дію Закону України «Про Представника Президента України» повноваження виконавчих комітетів обласних, міських і районних рад народних депутатів були припинені, а їх функції передані відповідним державним адміністраціям, а не обласним радам. Харківська обласна військова адміністрація у відзиві на позовну заяву у задоволенні позовних вимог просила відмовити з наступних підстав. Так, виконавчим комітетом Харківської міської Ради народних депутатів прийнято рішення від 13.05.1987 № 145-48 «Про будівництво житлового кварталу по [ADDRESS] ». Вказаним рішенням виконавчого комітету Харківської міської Ради народних депутатів від 13.05.1987 № 145-48 (далі ВК ХМР НД від 13.05.1987 № 145-48), постановлено вилучити з користування громадян земельні ділянки, які їм належать на праві власності та відвести їх промисловому підприємству Харківський завод електроапаратури», за адресами, визначеними у додатку та зобов`язати останніх відселити мешканців та компенсувати вартість будинків, які підлягають знесенню. В подальшому, на підставі рішення ВК ХМР НД від 13.05.1987 № 145-48 та відповідно до Постанови Ради Міністрів СРСР від 15.12.1961 № 1131 «Про порядок відшкодування вартості належних їм житлових будинків, інших будівель та пристроїв, що зносяться у зв`язку з вилученням земельних ділянок для державних або суспільних потреб, і забезпечення їх житловою площею», виконавчим комітетом Харківської обласної Ради народних депутатів прийнято рішення від 21.12.1987 № 533 «Про знесення будинків, які належать громадянам на праві особистої власності, у зв`язку з відведенням земельних ділянок під державне будівництво». До переліку житлових будинків, які дозволено зносити віднесено, у тому числі, спірний будинок, що знаходиться по [ADDRESS] . Отже, прийняттю рішення виконавчого комітету Харківського обласної ради народних депутатів від 21.12.1987 № 533 передувало, зокрема, прийняття рішення виконавчим комітетом Харківської міської Ради народних депутатів від 13.05.1987 № 145-48. Рішення виконавчого комітету Харківського обласної ради народних депутатів від 21.12.1987 № 533 є таким, що видано у відповідності до діючого на момент його видачі законодавства, не скасоване у судовому порядку, недійсним не визнано, отже зареєстрована Першою Харківською державною нотаріальною конторою заборона відчуження спірного майна не втратила свого призначення та не може бути скасована, так як рішення Облвиконкому від 21.12.1987 № 533, що стало підставою для накладення обтяження, є чинним та підлягає виконанню. Невиконання рішення виконавчого комітету Харківського обласної ради народних депутатів від 21.12.1987 № 533 само по собі не припиняє його дію, оскільки у вказаному рішенні не зазначено строк його виконання. Таким чином, невиконання рішення Облвиконкому від 21.12.1987 № 533 по теперішній час не може бути підставою для скасування заборони відчуження спірного нерухомого майна житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що зареєстровано 06.09.2007 за № 41277332 Першою Харківською державною нотаріальною конторою на підставі вказаного рішення. Крім того, матеріали справи також не містять доказів виконання/невиконання покладених на ДП «Харківський завод електроапаратури» зобов`язань, щодо надання житла та виплати грошової компенсації у зв`язку з відселенням зі спірного домоволодіння у порядку встановленому чинним, на той час, законодавством, зокрема, на підставі Постанови Ради Міністрів СРСР від 15.12.1961 № 468 «Про порядок відшкодування громадянам вартості належних їм житлових будинків, інших будівель та пристроїв, що зносяться у зв`язку з вилученням земельних ділянок для державних або суспільних потреб, і забезпечення їх житловою площею». Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують доводи позивача щодо невиплати власникам житла компенсації у відповідності до Постанови Ради Міністрів СРСР від 15.12.1961 № 468. Окрім того, позивач неправильно визначив коло учасників справи, оскільки не залучив ані Харківську міську раду, ані ДП «Харківський завод електроапаратури», хоча даний спір зачіпає їх права та законні інтереси. У відповіді на відзив [PERSON] , від імені якого діє представник [PERSON] , зазначив, що ним надано витяг про зареєстроване за ним майно, де відомостей про право власності на інше майно, в тому числі квартири відсутні. Більш того [PERSON] народився у 1969 року та не міг отримувати ані компенсації, ані квартири до свого народження. Більш того, право власності на будинок останній набуто та зареєстровано у 2021 році. Жодного відношення до ДП «Харківський завод електроапаратури» позивач не має. Спірний будинок не був вилучений з власності попередніх власників ані ХМР, ані ДП «Харківський завод електроапаратури», ані третіми особами, право власності на будинок та земельну ділянку у [ADDRESS] належить саме позивачу з 2021 року. Крім того, згідно відкритої загальнодоступної інформації ДП «ХЗЕА» знаходиться в стадії припинення юридичної особи, що свідчить про відсутність можливості переселяти мешканців з будинків, як і не спроможне проводити забудову кварталу. Ухвалою суду від 22 жовтня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 03 грудня 2025 року залучено до участі у справі як співвідповідача Харківську обласну військову адміністрацію Ухвалою суду від 20 січня 2026 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання учасники справи не з`явилися, про судове засідання повідомлені належним чином, з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися. Враховуючи положення п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутністю сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2021 року у справі № 638/10508/21, яке набрало законної сили 16 грудня 2021 року, визнано за [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , право власності на житловий будинок з прибудовами- літ. «А-1» загальною площею 58,9 м.2, житловою площею - 28,5 м.2 та господарськими будівлями - гараж - літ. «Л», навіс - літ. «М», тимчасова будівля - літ. «Н», навіс - літ. «О», ворота з хвірткою - № 2, огорожа - № 5, ворога з хвірткою - № 6. зливна яма - № 7, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з припиненням його часткової власності на вказаний житловий будинок. 30 грудня 2021 року проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2326414863101, номер запису про право власності 46061529, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 січня 2022 року № 293675600. Згідно з відомостями Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься архівний запис № 5615916 про заборону відчуження об`єкта нерухомого майна, а саме житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований 06.09.2007 15:48:01 за № 5615916 реєстратором: Перша Харківська міська державна нотаріальна контора (колишня Перша Харківська ДНК), 61003, Харківська обл., м. Харків, майдан Конституції, буд. 1, під`їзд 7, поверх 4, (057) 731-57-69; 731-40-34; 731-39-42; info_l@khm.kh.notary.gov.ua; підстава обтяження - рішення, б/н, 21.12.1987, Облвиконком. Запис про обтяження перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 31 березня 2021 о 17:36:03 год. за № 41277332. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01 вересня 2025 року № 441644591, у Державному реєстрі речових прав щодо житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 58,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , міститься наступна актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень: Номер запису про обтяження - 41277332; Дата, час державної реєстрації - 06.09.2007 15:48:01 Державний реєстратор - Вєлєва Анастасія Олексіївна, Департамент реєстрації Харківської міської ради, Харківська обл.; Документи, подані для державної реєстрації - рішення, серія та номер: б/н, виданий 21.12.1987, видавник: Облвиконком; Підстава внесення запису - Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 57404004 від 31.03.2021 17:18:09 [PERSON] , Департамент реєстрації Харківської міської ради, Харківська обл.; Вид обтяження - заборона на нерухоме майно; Відомості про реєстрацію до поновлення/перенесення - Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 5615916, 06.09.2007 15:48:01 № реєстру: 14156, внутр. № 3001F63425F22B2F6D23. Рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів № 533 від 21 грудня 1987 року, на підставі постанови Ради міністрів СРСР від 15 грудня 1961 року № 1131 у редакції постанови Ради Міністрів СРСР від 21.10.1983 року № 1015, дозволено зніс будинків, що належать громадянам та праві приватної власності, передбачених рішеннями виконавчих комітетів Харківської, Лозівської міських рад народних депутатів згідно додатку до цього рішення. Згідно з Архівним витягом з Додатку до Рішення облради від 21.12.1987 року №533 до переліку будинків, що належать громадянам на праві особистої приватної власності та підлягають знесенню, віднесено будинок [ADDRESS] . Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених Законом. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі №643/5147/23 та від 14 серпня 2023 року у справі № 927/322/14. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно роз`яснень, наведених у пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті обставин цієї справи, суд зазначає наступне. Позивач належними та допустими доказами довів належність йому на праві приватної власності житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 58,9 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] . Як встановлено судом, щодо належного позивачу будинку у ДРРП зареєстровано обтяження, а саме заборону на не нерухоме майно, яке до 2021 року було зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі Рішення виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів № 533 від 21 грудня 1987 року. Як встановлено судом, рішенням, на підставі якого накладено заборону на майно позивача, дозволено знесення будинків, зокрема будинку за адресою: [ADDRESS] . Вказане рішення прийнято відповідно до відповідно до Постанови Ради Міністрів СРСР від 15.12.1961 № 1131 та на підставі прохання виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів про дозвіл на знесення будинків на відведених під державне будівництво земельних ділянок у відповідності до генерального плану міста. Як зазначає Харківська обласна військова адміністрація, рішення про вилучення з користування громадян земельних ділянок та знесення будинків на цих ділянках було прийнято для відведення таких земельних ділянок промисловому підприємству «Харківський завод електроапаратури». Копію рішення виконавчого комітету Харківської міської Ради народних депутатів від 13.05.1987 № 145-48 «Про будівництво житлового кварталу по [ADDRESS] », на яку посилається Харківська обласна військова адміністрація, відповідачем всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України надано не було. При цьому, суд враховує, що навіть за наявності такого рішення та його чинності на теперішній час, відповідачем не спростовано доводи позивача про те, що Харківською міською радою вживалися будь-які заходи щодо реалізації вказаного рішення в частині, що стосується майна позивача. Так, відповідачем не спростовано, що Харківська міська рада фактично не вилучила вказаний будинок у попередніх власників. Як зазначає ХОВА, рішенням від 13.05.1987 № 145-48, постановлено не тільки вилучити з користування громадян земельні ділянки та відвести їх промисловому підприємству «Харківський завод електроапаратури», а і зобов`язано відселити мешканців та компенсувати їм вартість будинків, які підлягають знесенню. Натомість, відповідачем не надано жодного доказу виконання зазначених зобов`язань, зокрема відселення мешканців будинку по [ADDRESS] , та компенсацію власникам вартості будинку. Безпідставними є доводи ХОВА про ненадання позивачем доказів виконання/невиконання покладених на ДП «Харківський завод електроапаратури» зобов`язань щодо надання житла та виплати грошової компенсації у зв`язку з відселенням зі спірного домоволодіння, оскільки тягар доказування цих обставин лежить саме на відповідачу. Як зазначив позивач і це не спростовано відповідачем, фактично спірний будинок не був вилучений у попередніх власників, що дозволило позивачу набути його у приватну власність. Таким чином, сам по собі факт того, що спірний житловий будинок не був вилучений у попередніх власників і був правомірно набутий відповідачем, є підтвердженням невиконання протягом близько 40 років рішення № 145-48, оскільки набуття позивачем права власності на спірний будинок було б неможливим у разі його вилучення у попередніх власників та передачі його у власність ПП «Харківський завод електроапаратури» на виконання рішення № 145-48. Враховуючи, що позивач як власник будинку не отримував іншого житла та не отримував грошової компенсації ані від Харківської міської ради, ані від ДП «Харківський завод електроапаратури», тому у даному випадку саме відповідач був зобов`язаний надати докази або відповідно до ст. 84 ЦПК України заявити клопотання про витребування доказів виконання/невиконання ДП «Харківський завод електроапаратури» покладених на нього зобов`язань щодо надання житла та виплати грошової компенсації власникам, щоб спростувати доводи, на які посилається позивач, та підтвердити обставини, на які посилається відповідач. При цьому, суд враховує, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ДП «Харківський завод електроапаратури» перебуває у стані припинення з 07.09.2010, що свідчить про тривалу (понад 15 років) неможливість виконання них своїх зобов`язань, покладених рішенням № 145-48. Доводи ХОВА про незалучення до участі у справі Харківської міської ради та ДП «Харківський завод електроапаратури» суд відхиляє, оскільки спір у справі виник на підставі заборони, накладеної на підставі рішення виконавчого комітету Харківського обласної ради народних депутатів від 21.12.1987 № 533, правонаступником якої є ХОВА. Отже, належним відповідачем у справі є саме Харківська обласна військова адміністрація. Доводи відповідача про те, що рішення у справі впливає на права та обов`язки Харківської міської ради та ДП «Харківський завод електроапаратури» ґрунтуються на припущеннях. До того ж, ХОВА як відповідач у справі не скористалося своїм правом залучити вказаних юридичних осіб як третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог. Щодо доводів ХОВА про те, що невиконання рішення виконавчого комітету Харківського обласної ради народних депутатів від 21.12.1987 № 533 само по собі не припиняє його дію у зв`язку з невизначеним строком його виконання, то суд зазначає, що дійсно зазначене рішення на теперішній час є чинним та не скасоване у встановленому законом порядку, проте тривале (понад 38 років на час розгляду справи) невиконання вказаного рішення, в сукупності з процедурою припинення ДП «Харківський завод електроапаратури», що унеможливлює виконання цього рішення протягом невизначеного строку (уже більш як 15 років), призводить до непропорційного втручання у право позивача на мирне володіння належним йому майном, покладає на нього надмірний тягар, пов`язаний з неналежним урядуванням з боку держави, тобто є несумісним заходом втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, яка підлягають застосуванню у спірних правовідносинах. Так, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) друге речення того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) другий абзац визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт 68, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45). ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Критерій законності означає, що втручання держави у право особи на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону чи іншого нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Критерій пропорційності передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на практику, сформовану в рішенні ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04, пункт 70), де суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Дотримання принципу "належного урядування" оцінюється одночасно з додержанням принципу "пропорційності", при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення "справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини". Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. Оцінюючи застосований до майна позивача захід втручання на сумісність із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суд зазначає, що такий захід (заборона на нерухоме майно) хоч і відповідає критерію законності, оскільки передбачений національним законодавством, застосований з дотриманням чинної на той час адміністративної процедури, проте тривала (понад 38 років) бездіяльність держави в період застосування такого заходу втручання, пов`язана з невжиттям своєчасних заходів для досягнення легітимної мети такого втручання, в сукупності з об`єктивними непереборними обставини, які виникли після застосування такого заходу втручання, а саме початок процедури припинення ДП «Харківський завод електроапаратури», що має наслідком неможливість досягнення легітимної мети втручання протягом невизначеного строку, призвели до порушення справедливої рівноваги між метою, визначеною для досягнення втручання, та засобами, які використовуються. На переконання суду, подальше застосування заборони на нерухоме майно позивача протягом невизначеного строку, з огляду на об`єктивну неможливість визначення навіть приблизних часових проміжків досягнення легітимної мети втручання, в сукупності з іншими обставинами, які свідчать про «неналежне урядування» з боку уповноважених органів державної влади та місцевого самоврядування (тривалість застосування заборони (понад 38 років) та невжиття протягом цього часу дієвих заходів на виконання рішення, яким встановлено заборону), є непропорційним втручання у право позивача на мирне володіння належним йому майном, тобто є несумісним з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, яка є частиною національного законодавства України відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необхідність судового захисту порушеного права [PERSON] на мирне володіння належним йому житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , в обраний ним спосіб, а саме шляхом скасування заборони на нерухоме майно, який є належним та ефективним способом захисту порушеного права у цьому випадку, у зв`язку з чим задовольняє позовні вимоги до Харківської обласної військової адміністрації у повному обсязі.

Outcome: approved