Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

ТОВ "Коллект Центр" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором № 3341314213-127093 від 28.09.2021 року, Договором № 4360561 від 06.09.2021 року, Договором № 613831 від 15.09.2021 року, загальний розмір заборгованості за якими становить 71697,86 грн., а також понесених судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 25000 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 28.09.2021 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та відповідачем [PERSON] укладено договір позики № 3341314213-127093 за умовами якого товариство приймає на себе зобов`язання надати кредит у розмірі 1 000 грн., строком на 14 діб, а позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 1,95% за кожен день користування кредитом. Також, 06.09.2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит № 4360561, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у розмірі 8000 грн., строком на 1 день з 06.09.2021 року по 07.09.2021 року. Крім того, 15.09.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики № 613831, відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 4000,00 грн., шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок, строк позики - 5 дні; процентна ставка (базова, фіксована) становить 2%, яка нараховується. Вказані кредитні договори було укладено в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». 18.01.2022 року було укладено договір № 18-01/22 відповідно до якого ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 3341314213-127093 від 28.09.2021 року. 10.01.2023 року було укладено договір № 10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ "Коллект Центр" права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 3341314213-127093. Таким чином, ТОВ ТОВ "Коллект Центр" наділено правом вимоги до відповідача за договором № 3341314213-127093 29.11.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 29-11-102, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі і за договором № 4360561 від 06.09.2021 року. 10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір відступлення права вимоги № 10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за договором № 4360561 від 06.09.2021 року. 25.01.2022 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 25/01/2022/1 відповідно до якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі і за договором № 613831 від 15.09.2021 року. 10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір відступлення права вимоги № 10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 613831 від 15.09.2021 року. Відповідач належним чином покладені на нього обов`язки за вказаними договорами не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у загальному розмірі 71697 грн 86 коп., а саме: - за договором позики № 3341314213-127093 від 28.09.2021 року у розмірі 6544,00 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 1 000 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 5544 грн 00 коп.; - за договором про споживчий кредит № 4360561 від 06.09.2021 року у розмірі 53480 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 8000 грн, заборгованість за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги - 43960 грн, заборгованість за комісіями - 1520 грн; - за договором позики № 613831 від 15.09.2021 року у розмірі 11673 грн 86 коп, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 4000 грн., заборгованість за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги - 7600 грн., інфляційні збитки - 64 грн, 3% річних - 9,86 грн. На підставі викладеного, представник позивача звертається до суду та просить стягнути із відповідача зазначену суму заборгованості та судові витрати по справі у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу. У судове засідання представник позивача не з`явився. Натомість, у позовній заяві просив проводити розгляд справи за відсутності представника ТзОВ «Коллект центр». Відповідач [PERSON] у судове засідання, будучи належним чином повідомленим про час і дату судового розгляду судовою повісткою, не з`явився. Будь-яких заяв, відзиву на позов, чи пояснень по суті справи, на адресу суду не надіслав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і дату судового розгляду, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, вивчивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 28.09.2021 року між ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» та відповідачем [PERSON] укладено договір позики № 3341314213-127093. Відповідно до п. 2.2 Договору позики кредит надається в загальному розмірі, сума кредиту - 1 000 грн. Згідно із п.п. 2.3. Договору позики, дата видачі кредиту 28.09.2021 року, дата повернення кредиту 12.10.2021 року (включно), термін користування кредитом 14 діб. Відповідно до п.п. 2.5. Договору позики, за користування Кредитом Позичальник зобов`язаний сплатити Товариству плату згідно Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього Договору (Додаток № 1 до цього Договору). Умовами Договору позики на період зазначений в п.п. 2.3. Договору, плата за користування Кредитом встановлена в розмірі 1,95 % за кожен день користування Кредитом. Пунктом 2.7. Договору позики встановлено, що Плата за користування Кредитом нараховується в процентному значенні, за фактичну кількість днів, користування Кредитом, визначену у п.п. 2.3. цього Договору та починається у дату списання Кредитних коштів з Рахунку Товариства й закінчується у дату зарахування Суми кредиту та плати за користування Кредитом на Рахунок Товариства. Судом також встановлено, що 06.09.2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про споживчий кредит № 4360561. Згідно із п. 1.1. Договору кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язався повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором. Відповідно до п. 1.2 Договору сума кредиту складає 8 000,00 грн, кредит надається строком на 1 день з 06.09.2021 року по 07.09.2021 року. Відповідно до п. 1.5.2. Договору проценти за користування кредитом: 200 грн., які нараховуються за ставкою 2.5 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно із п. 1.6. Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Матеріалами справи підтверджено, що 15.09.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики № 613831. Відповідно до п. 2.1 п.2.2 Договору сума позики складає 4000,00 грн; строк позики - 5 днів. Відповідно до п. 2.3. Договору процентна ставка (базова, фіксована) становить 2 % яка нараховується за кожен день користування позикою. Матеріалами справи також підтверджено, що 18.01.2022 року було укладено договір № 18-01/22 відповідно до якого ТОВ «ФК «Інкасо Фінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 3341314213-127093 від 28.09.2021 року. 10.01.2023 року було укладено договір № 10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ "Коллект Центр" права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 3341314213-127093. Таким чином, ТОВ ТОВ "Коллект Центр" наділено правом вимоги до відповідача за договором № 3341314213-127093 29.11.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 29-11-102, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі і за договором № 4360561 від 06.09.2021 року. 10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір відступлення права вимоги № 10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за договором № 4360561 від 06.09.2021 року. 25.01.2022 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 25/01/2022/1 відповідно до якого ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі і за договором № 613831 від 15.09.2021 року. 10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір відступлення права вимоги № 10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 613831 від 15.09.2021 року. Представником позивача також надано до суду розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що заборгованість відповідача [PERSON] за вказаними договорами у загальному розмірі складає 71697 грн 86 коп., а саме: - за договором позики № 3341314213-127093 від 28.09.2021 року у розмірі 6544,00 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 1 000 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 5544 грн 00 коп.; - за договором про споживчий кредит № 4360561 від 06.09.2021 року у розмірі 53480 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 8000 грн, заборгованість за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги - 43960 грн, заборгованість за комісіями - 1520 грн; - за договором позики № 613831 від 15.09.2021 року у розмірі 11673 грн 86 коп, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 4000 грн., заборгованість за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги - 7600 грн., інфляційні збитки - 64 грн, 3% річних - 9,86 грн. Оскільки відповідач у добровільному порядку свої договірні зобов`язання не виконує, то між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Особливості укладання договорів в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Судом встановлено, що вказані догови між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису сторін за допомогою направлення ОТР-пароль на номер телефону відповідача. Відповідно до правового висновку, викладеного в Постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року, по справі № 127/33824/19, обґрунтованим висновком є те, що без отримання смс-повідомлення для входу в особистий кабінет, без здійснення входу на веб-сайт Кредитора до особистого кабінету, без отримання смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором для підписання угоди, Кредитний договір між Позивачем та Відповідачем не був би укладений, а кредитні кошти не були би перераховані Відповідачу. Матеріали справи свідчить про досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору, як того вимагають положення ст. 638 ЦК України. Суд зазначає, що відповідачем здійснені дії, які чітко свідчать про його свідомий вибір щодо укладення вказаних договорів. Дії відповідача спрямовані на укладання договору шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки. Без відповідних дій з боку відповідача укладення договору є неможливим. Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Форма правочину щодо заміни кредитора у зобов`язанні визначено у ст. 513 ЦК України, згідно вимог якої правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно із ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання його сторонами. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до вимог договору та вимог закону. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. У статті 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється його належним виконанням. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Положеннями ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Верховним Судом у постанові від 07.06.2023 року по справі № 234/3840/15-ц (провадження № 61-3014св22), наголошено, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за основним зобов`язанням за: - договором позики № 3341314213-127093 від 28.09.2021 року у розмірі 1 000 грн.; - договором про споживчий кредит № 4360561 від 06.09.2021 року у розмірі 8000 грн.; - договором позики № 613831 від 15.09.2021 року у розмірі 4000 грн. Представник позивача, окрім заборгованості за основним зобов`язанням, просив також стягнути із відповідача заборгованість за відсотками та комісією: - за договором позики № 3341314213-127093 від 28.09.2021 року за нарахованими відсотками у розмірі 5544 грн.; - за договором про споживчий кредит № 4360561 від 06.09.2021 року за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги у розмірі 43960 грн., заборгованість за комісіями - 1520 грн.; - за договором позики № 613831 від 15.09.2021 року за нарахованими відсотками на дату відступлення права вимоги у розмірі 7600 грн, інфляційні збитки - 64 грн., 3% річних - 9 грн 86 коп. Разом з тим, судом встановлено, що згідно із п.п. 2.3. договору позики № 3341314213-127093 від 28.09.2021 року дата видачі кредиту 28.09.2021 року, дата повернення кредиту 12.10.2021 року (включно), термін користування кредитом 14 діб. Відповідно до п. 1.2 Договору про споживчий кредит № 4360561 від 06.09.2021 року сума кредиту складає 8 000,00 грн, кредит надається строком на 1 день з 06.09.2021 року по 07.09.2021 року. При цьому, Пунктами 1.5.1, 1.5.2 вказаного договору встановлено, що комісія за надання кредиту становить - 1520 грн, а проценти за користування кредитом становлять 200 грн. Також, відповідно до п. 2 договору позики № 613831 від 15.09.2021 року встановлено, що сума позики складає 4000 грн, строк позики - 5 днів, процентна ставка (базова, фіксована) становить 2,0 % яка нараховується за кожен день користування позикою. При цьому, із наданих представником позивача розрахунків заборгованості вбачається, що відсотки за користування кредитними коштами нараховані як на період строку кредитування, так і після закінчення цього строку. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 05 квітня 2023 року при розгляді справи права № 910/4518/16, провадження № 12-16гс22 висловила правову позицію, що надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Виходячи із викладеного, суд не приймає до уваги розрахунки заборгованості за вказаними договорами, які містяться в матеріалах справи, в частині нарахування відсотків поза межами строку кредитування, оскільки такі проведені без урахування умов договорів, а також всупереч вимог закону в частині нарахування заборгованості за відсотками. Відповідно до вимог ст. ст. 4, 6 ЦК України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання Подальше продовження нарахування процентів за вказаними договорами після закінчення строку кредитного договору є неправомірним, а тому суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків поза межами строків надання кредиту. Таким чином з відповідача підлягає стягненню заборгованість за відсотками та комісією: - за договором позики № 3341314213-127093 від 28.09.2021 року за нарахованими відсотками у розмірі 280 грн.; - за договором про споживчий кредит № 4360561 від 06.09.2021 року заборгованість за нарахованими відсотками - 200 грн., заборгованість за комісіями - 1520 грн. - за договором позики № 613831 від 15.09.2021 року за нарахованими відсотками у розмірі 380 грн, інфляційні збитки - 64 грн., 3% річних - 9 грн 86 коп. Окрім цього, згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з юридичної природи правовідносин, що виникли між сторонами, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Представником позивача зроблено розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за договором позики № 77541923 від 06.09.2021 року, відповідно до якого за період з 25.01.2022 року по 23.02.2022 року 3% річних складає 9 грн 86 коп, інфляційні втрати - 64 грн. Суд зазначає, що інфляційні втрати та 3% річних розраховані позивачем на суму основного зобов`язання та до 23.02.2022 року включно, що не порушує законодавство України. Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Верховний Суд у постанові від 25.01.2023 року у справі № 209/3103/21 зазначив, що при вирішенні цивільних справ судами ураховується стандарт доказування «більшої вірогідності». Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Положеннями ч. 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, суд дійшов висновку про стягнення із відповідача [PERSON] на користь позивача ТОВ «Коллект Центр» заборгованість у загальному розмірі 15373 грн 86 коп., а саме: - заборгованість за договором позики № 3341314213-127093 від 28.09.2021 року у розмірі 1 280,00 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 1 000 грн, заборгованість за нарахованими відсотками за період з 28.09.2021 року по 12.10.2021 року (включно) - 280 грн; - заборгованість договором про споживчий кредит № 4360561 від 06.09.2021 року року у розмірі 9720,00 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 8000 грн, заборгованість за нарахованими відсотками - 200 грн., заборгованість за комісіями - 1520 грн.; - заборгованість договором позики № 613831 від 15.09.2021 року у розмірі 4453 грн 86 коп., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 4000 грн, заборгованість за нарахованими відсотками - 380 грн, 3% річних 9 грн 86 коп, інфляційні втрати - 64 грн. В іншій частині у задоволенні позовних вимог слід відмовити через їх необґрунтованість та недоведеність. Оскільки позов підлягає задоволенню частково, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення понесені ним судові витрати на сплату судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 519 грн 42 коп. (15373 грн 86 коп. х 2422 грн 40 коп./71697 грн 86 коп.). Позивач також просить стягнути з відповідача 25000,00 гривень витрат на правову допомогу. Відповідно до п.1 ч.1. ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.1 ст.134 ЦПК України разом із першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. На підтвердження надання правової допомоги позивач надав копію договору про надання правової допомоги, тарифи на послуги, копію заявки на надання юридичної допомоги, витягу з Акту про надання юридичної допомоги. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (постанови Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 01 червня 2018 року у справі №904/8478/16). Суд, зважаючи на предмет позовних вимог та категорію справи, яка є малозначною за ціною позову, розгляд справи за відсутності позивача та його представника на підставі наявних матеріалів, а також враховуючи обсяг виконаної роботи адвокатом, дійшов висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 гривень.

Outcome: partial