Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

У вересні 2025 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Української державної льотної академії, третя особа [PERSON] у якому просить стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 14162,43 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з 14.06.2025 року по дату винесення рішення, та моральну шкоду у розмірі 20000,00 грн., а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] перебувала на посаді начальника юридичного відділу Української державної льотної академії в період з 20.02.2024 року по 13.06.2025 рік на підставі трудового договору відповідно до наказу роботодавця № 165/о від 20.04.2024 року. Наказом Української державної льотної академії від 12.06.2025 року № 545/о «Про звільнення працівника» її було звільнено із займаної посади 13 червня 2025 року за згодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивач зазначає, що в день звільнення відповідачем порушено вимоги ст. ст. 115, 116 КЗпП України та не здійснено повного розрахунку по заробітній платі. Вказує, що сума нарахованих, але не виплачених їй грошових коштів, становить 14162, 43 грн. за період роботи з березня 2025 року по червень 2025 рік. Про розмір заборгованості їй було повідомлено 26 червня 2025 року у застосунок вайбер абонент за номером телефону [NUMBER] . Крім того, у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні з відповідача на підставі ст. 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з 14.06.2025 року по 15.12.2025 рік в сумі 82156, 65 грн. Водночас, просить стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 20000,00 грн. Ухвалою судді Фортечного суду м. Кропивницького від 11 грудня 2025 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Витребувано від Української державної льотної академії інформацію щодо нарахованих та виплачених сум при звільненні [PERSON] в період з березня 2025 року по червень 2025 року, відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, довідку про середню заробітну плату або обрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати з врахуванням положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року N?100. 19.01.2026 року від представника відповідача, [PERSON] надійшла заява, у якій останній вказує, що сума заборгованості із заробітної плати, згідно з платіжною інструкцією № 794 від 15.12.2025 року на суму 14162,43 грн., позивачу сплачено у повному обсязі. Також на виконання ухвали Фортечного районного суду м. Кропивницького від 11 грудня 2025 року представником Української державної льотної академії 19 січня 2026 року було подано наступні документи, зокрема довідка № 107 від 18 грудня 2025 року, довідка про доходи N? 108 від 18 грудня 2025 року та платіжну інструкцію № 794 від 15.12.2025 року на суму 14162,43 грн. 29.01.2025 року позивач подала заяву до суду про зменшення розміру позовних вимог вказавши, що відповідачем 16.12.2025 року було сплачено заборгованість по заробітній платі у розмірі 14162,43 грн. Отже сума боргу із виплати заробітної плати відсутня. 02.02.2026 року від позивача надійшла заява, у якій остання, просить звернути увагу суду що всі документи подані представником відповідача датовані груднем 2025 року, доказів про відсутність порушень при звільненні трудового законодавства відповідачем не надано. Вказує, що факт невиплати заробітної плати підтверджено самим відповідачем. Зазначає, що виплата заборгованості із заробітної плати здійснено вже після її звільнення в грудні 2025 року, тобто через 6 місяців. Не проведення розрахунку з працівником у визначені законодавством строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Просить суд стягнути з відповідача середній заробіток в сумі 82156,65 грн. оскільки була звільнена із займаної посади з 13 червня 2025 року, останніми двома місяцями роботи, які мають бути включені до розрахунку, є квітень 2025 р та травень 2025 року, загалом 44 робочі дні, а тому середньоденна заробітна плата складає 627,15 грн. (14856,75 грн. + 12737, 68 грн. :44 дні) / (22 дн. +22 дн.)). Тому, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з 14.06.2025 року і по 15.12.2025 року не більше як за шість місяців становить 82156,65 грн. (627,15 грн. х 131 днів) з подальшим вирахуванням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів. В судове засідання позивач не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав заяву до суду заяву в якій просив врахувати, що заборгованість із заробітної плати виплачена у повному обсязі. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що наказом Директора льотної академії національного авіаційного університету Міністерства освіти і науки України від 20.02.2024 року № 165/о «Про прийом працівника» [PERSON] прийнято на штатну посаду начальника юридичного відділу з 20 лютого 2024 року. Наказом Української державної льотної академії від 12.06.2025 року № 545/о «Про звільнення працівника» її було звільнено із займаної посади 13 червня 2025 року за згодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до зведеної відомості співробітників Української Державної льотної академії № 201 від 15.12.2025 року встановлено, що заборгованість по виплаті заробітної плати при звільненні [PERSON] становить 14162, 43 грн. 16 серпня 2025 року Українська Державна льотна академія перерахувала на рахунок позивача грошові кошти у розмірі 14162, 43 грн. з призначенням платежу заробітна плата за березень - червень 2025 року, що підтверджується платіжною інструкцією № 794 від 15 грудня 2025 року та скріншотом з мобільного застосунку позивача. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як визначено у ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява № 38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Як визначено у ст. 2 Закону України «Про оплату праці», до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Положеннями ст. 21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Як визначено у ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається з матеріалів справи, Українська державна льотна академія після відкриття провадження у справі сплатили заборгованість у розмірі 14162,43, отже заборгованість по заробітній платі відсутня. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 14.06.2025 по 15.12.2025 року, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року справі 821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Виходячи з того, що роботодавець не виплатив належні при звільнені позивачу суми та не надав належних доказів, що зазначені ним обставини стали перешкодою для своєчасного розрахунку з позивачем, то, відповідно до ст. 117 КЗпП України, відповідач повинен компенсувати позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. Так, середній заробіток працівника визначається за правилами, закріпленими у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а саме Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок) середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана ця виплата. Нарахування заробітної плати за час вимушеного прогулу провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів. Відповідно до п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно п. 5 Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з вищенаведеними правилами нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року N? 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 КЗпП України, зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові відносини є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов?язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснено нарахування таких виплат. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або «зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. За вимогами ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Верховний суд у постанові № 910/18389/20 зробив висновок про те, що необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів. Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин. При цьому Верховний Суд зазначає про те, що збільшити або зменшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у певному цифровому еквіваленті, наприклад, у грошовому розмірі. Доповнення позовних вимог новими Документ сформований в системі «Електронний суд» 29.01.2026 5 відбувається шляхом зміни предмету позову, а не через збільшення розміру позовних вимог. Ба більше, процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об`єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову. При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України. При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Оскільки, позивач була звільнена із займаної посади з 13 червня 2025 року, останніми двома місяцями роботи, які мають бути включені до розрахунку, є квітень 2025 року та травень 2025 року, загалом 44 робочі дні, а тому середньоденна заробітна плата складає 627,15 грн. (14856,75 грн. + 12737, 68 грн. : 44 дні) / (22 дн.+22 дн.) ). Тому, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 14.06.2025 року і по 15.12.2025 року (не більше як за шість місяців стаття 117 Кодексу законів про працю України) становить 82156,65 грн. (627, 15 грн. х 131 дн.), з подальшим вирахуванням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн., слід зазначити наступне. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму ВСУ N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема невиплати належних йому грошових сум, тощо), яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», № 12868/05, рішення від 10.12.2009р., «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004р.) Відповідно до правового висновку, наведеного у постанові Верховного Суду від 15.03.2023 ЄУН 910/17459/20 принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором. Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності. Позивач вказує, що займала посаду начальника юридичного відділу, одними із її посадових обов`язків був захист порушених прав навчального закладу у різних інстанціях. Вказане включало в себе розробку стратегії захисту, підготовку необхідних документів для мотивування та обґрунтування заперечень, тому як адвокат та передставник за довіреністю від установи, отримувала успішний захист в таких важливих справах академії в складний період її реорганізації як: ЄУН 912/2806/24, 359/3286/24, 320/5096/25, 340/3835/25, 340/2023/25 та інш., що дало змогу заощадити майже 10000000 грн. державних коштів. На противагу наведеному, отримала повне ігнорування та небажання керівництва академії взаємодіяти у ситуації що склалася. Сума заборгованості була незначна, але керівник принципово ігнорував її виплату, позаяк в період звільнення позивача виплата заборгованості була здійснена іншим особам. Саме через затримку по виплаті заробітної плати позивач змушена була звільнитися. Завдана позивачу моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення її законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням прав, позивача, втратою у зв`язку з цим престижу та ділової репутації серед співпрацівників, знайомих, друзів та родичів. Враховуючи, що порушення трудових прав позивача призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало додаткових зусиль для організації життя позивача, зокрема вона перебувала у постійному пошуку додаткових засобів існування, враховуючи зусилля, вжиті для відновлення трудових прав, а також принципи розумності та справедливості, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 2 000, 00 грн. Відповідач доказів зворотнього до суду не подав. Тому суд погоджується з доводами позивача, що внаслідок протиправних дій відповідача позивачу завдано моральної шкоди в сумі 20000 грн. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про задоволення позову, а позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення заробітної плати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то судовий збір, який підлягав сплаті за подання цієї позовної заяви, підлягає стягненню, згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України з Української державної льотної академії в дохід держави в сумі 1 211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved