Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

У листопаді 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за двома кредитними договорами №370904056 від 28.03.2021 та №05442-04/2021 від 09.04.2021 на загальну суму 46 490,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що: - 28.03.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №370904056. На підставі договору факторингу №28/118-01 від 28.11.2018 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги ТОВ «Таліон Плюс». В подальшому ТОВ «Таліон Плюс» згідно з договором факторингу №20102022 від 20.10.2022 передало право вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ». На час придбання позивачем права вимоги за відповідачем обліковувалася заборгованість в розмірі 35 570,00 грн, з них 10 000 грн основного боргу, 25 570 грн нарахованих відсотків. - відповідно до реєстру боржників та договору факторингу №30112021-1 від 30.11.2021 до позивача перейшло право грошової вимоги за кредитним договором №05442-04/2021, укладеним 09.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвеструм» (далі ТОВ «Інвеструм») та відповідачем [PERSON] . На час придбання права вимоги за відповідачем обліковувалася заборгованість в розмірі 10920 грн, з них 3000,00 грн основного боргу, 7920 грн нарахованих відсотків. Після отримання права вимоги позивач додаткових нарахувань не проводив. На час пред`явлення позову відповідач кредитні кошти не повернув. Ураховуючи наведене, позивач просить стягнути з відповідача заявлену суму заборгованості та судові витрати у справі. Ухвалою від 24.11.2025 суд відкрив провадження у справі. На підставі пункту 2 частини шостої статті 19, частини першої статті 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач [PERSON] позов не визнав, у відзиві вказав на відсутність доказів укладення ним зазначених у позовній заяві кредитних договорів та отримання кредитних коштів, а також відсутність доказів переходу до позивача права вимоги. Заперечив правомірність нарахування процентів за користування кредитом поза межами строків кредитування. У відповіді на відзив ТОВ «ФК «ЄАПБ» просило врахувати особливості укладених в електронній формі договорів №370904056 від 28.03.2021 та №05442-04/2021 від 09.04.2021, які передбачали попередню ідентифікацію особи за паспортними даними (долучено фото відповідача з паспортом громадянина України) та перерахування кредитних коштів на рахунок, вказаний позичальником. Сторони в судове засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи без їхньої участі. Фіксування судового засідання технічними засобами відповідно до приписів частини другої статті 247 ЦПК України не здійснювалося. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина п`ята статті 268 ЦПК України) 09.02.2026. Фактичні обставини справи, встановлені судом. І. 28.03.2021 [PERSON] з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі уклав на платформі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» договір №370904056 на умовах фінансового кредиту «Смарт», підписавши його електронним підписом з використанням одноразового ідентифікатора MNV2T36R (а.с.8-10). Пунктом 1.1. Договору передбачено, що товариство зобов`язується надати позичальникові кредит на суму 10 000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «Смарт» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Строк кредитування 30 днів ( п.1.2) є дисконтним періодом і може бути продовжений позичальником, шляхом здійснення протягом дисконтного та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів, за умови якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження строку дисконтного періоду. Кількість продовжень дисконтного періоду, на умовах описаних в цьому пункті, не обмежена ( п.1.3). Пунктами 1.4, 1.4.1, 1.4.2, 1.4.3 договору передбачено, що за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом, які нараховуються в наступному порядку: виключно на період строку визначеного в п.1.2 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 240,90 процентів річних, що становить 0,66 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним. За умови продовження строку дисконтного періоду, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за індивідуальною процентною ставкою в розмірі 604,99 процентів річних, що становить 1,66 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним. Якщо позичальник користуватиметься кредитом після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому п.1.3 Договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною та індивідуальною процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 620,50 процентів річних, що становить 1,70 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити кредитодавцю різницю між нарахованими процентами за базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за дисконтною та індивідуальною процентними ставками за весь строк користування кредитом протягом дисконтного періоду. Основна сума кредиту має бути повернена не пізніше дати закінчення дисконтного періоду, а у разі якщо позичальник продовжує користуватися грошовими коштами після закінчення дисконтного періоду з врахуванням всіх продовжень строку дисконтного періоду, та у разі продовження строку дії договору на умовах п.1.7 договору, основна сума кредиту має бути повернена не пізніше дати визначеної за правила п.1.7.1 договору, але в будь-якому разі не пізніше граничного строку дії договору (закінчення строку його чи дати його дострокового розірвання). Також позичальник має право достроково повернути основну суму кредиту повністю або частково та сплатити всі фактично нараховані проценти в будь-який час (п.1.6 договору). Відповідно до п.1.7 кредитного договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення дисконтного періоду є відкладальною обставиною, в розумінні ст.212 ЦК України, яка має наслідком продовження строку користування кредитом (продовження загального строку дії договору) на наступних умовах: - за п.1.7.1 - зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту переносяться на наступний день після закінчення дисконтного періоду, однак при не надходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду; - за п.1.7.2 - з наступного дня після закінчення дисконтного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 839,50 процентів річних, що становить 2,30 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним. Проценти, в розмірі визначеному пунктами 1.4 та 1.7.2 договору, нараховуються за кожен день користування кредитом починаючи з першого дня надання кредиту та до дня фактичного повернення суми кредиту позичальником (п.1.8 договору). Проценти, нараховані після закінчення строку дії цього договору (після 90 дня від дати закінчення дисконтного періоду) чи його дострокового розірвання, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України ( п.4.3.) Відповідно до п.4.4 договору, сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та кредитодавцем в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором, відповідно до правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис. 28.03.2021 на підставі платіжного доручення ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало відповідачу на картковий рахунок № [NUMBER] кошти в розмірі 10 000 грн (а.с.11). Позивач повідомляє у позовні заяві про відступлення права вимоги на користь ТОВ «Таліон Плюс» на підставі додаткової угоди №26 від 31.12.2020 до договору факторингу №28/1118-01. Проте позивач не надав суду Реєстр прав вимоги на підтвердження дати і обсягу переданого новому кредиту права. Згідно з розрахунком заборгованості, сформованим ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на 01.06.2021 заборгованість відповідача складала 23150 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 10000 грн, за процентами 13150 грн. ТОВ «Таліон Плюс» продовжило нарахування процентів за користування кредитом. Відповідно до розрахунку заборгованості, сформованого ТОВ «Таліон Плюс», заборгованість відповідача станом на 25.07.2021 склала 35570 грн., з них 10000 грн тіло кредиту, 25570 грн проценти. 20.10.2022 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу №20102022, 21.10.2022 між тими ж сторонами підписаний реєстр прав вимоги №1, до якого під номером 11316 включений відповідач із загальною заборгованістю за кредитним договором №370904056 від 28.03.2021 в розмірі 35 570 грн. ІІ. 09.04.2021 між [PERSON] і ТОВ «ФК «Інвеструм» укладений договір про надання фінансового кредиту №05442-04/2021. Кредитний договір укладений відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора W67562, про що свідчить пункт 6.1. Кредитного договору (а.с.28-31). Умови кредитного договору №05442-04/2021: -сума кредиту 3 000 гривень (п.1.1), -строк кредитування 30 днів до 08.05.2021 (п.1.2); -за користування коштами клієнт сплачує товариству фіксовану проценту ставку 803,0000000000001% річних від суми кредиту в розрахунку 2,20% на добу (п.1.3); -повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (п.2.1). -позичальник має право продовжити строк надання кредиту, оплативши не пізніше останнього дня терміну повернення кредиту, зазначеного в графіку розрахунків, в повному обсязі нараховані проценти по кредиту (п.3.3.3). - в розділі 4 кредитного Договору сторони також узгодили вид і розмір відповідальності сторін за невиконання умов договору; зокрема, у разі якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п.1.2, проценти передбачені п.1.3 цього договору продовжують нараховуватися за кожен день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів, починаючи з дня укладення договору. Після укладення вказаного договору відповідач жодних платежів на повернення кредиту не вносив, а відтак і строк надання кредиту не продовжував. Згідно із розрахунком відповідачу проценти за користування кредитом нараховані за 120 днів (30+90), загальна заборгованість за кредитним договором № 05442-04/2021 від 09.04.2021 склала 10 920 грн, з яких: 3000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 7920 грн - заборгованість за відсотками Позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» набув право вимоги за кредитним договором на підставі договору факторингу 30112021-1 від 30.11.2021 укладеного із первісним кредитором ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ». Згідно з реєстром боржників заборгованість [PERSON] на день відступлення права вимоги складає 10 920 грн (а.с.36). Після придбання права вимоги позивач додаткових нарахувань не проводив. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення. Позов підлягає до задоволення частково з таких мотивів. Згідно зі ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України та статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони (ст.207 ЦК України). В силу статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Договір укладений в електронній формі є таким, що укладений у письмовому вигляді. Особливості укладення кредитного договору в електронній формі визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі Закону). Відповідно до статті 3 Закону електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі, якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. У постанові від 07.04.2021 у справі №623/2936/19 Верховний Суд сформував висновок про правомірність використання при укладенні електронного договору електронного підпису у виді одноразового ідентифікатора. Суд встановив, що кредитні договори №370904056 від 28.03.2021 і №05442-04/2021 від 09.04.2021, про які йдеться у справі, за формою відповідають вимогам законодавства, підписані відповідачем одноразовим ідентифікатором, який є аналогом власноручного підпису. [PERSON] при укладенні договорів пройшов ідентифікацію за паспортними даними, ідентифікаційним кодом, номером мобільного телефону, погодився на запропоновані умови кредитування і скористався кредитами, які були перераховані на вказані позичальником у договорах платіжні картки 5354-66*4220 і 4149-49*5424. Укладення електронного договору без введення персонального паролю, скерованого на мобільний телефон позичальника є неможливим. Тому суд відхиляє доводи відповідача про неукладеність договорів і не отримання кредитних коштів. Крім того, кредитний договір відноситься до оспорюваних договорів. Відповідач кредитні договори не оспорював, відтак в силу вимог статті 204 ЦК України правочин є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Відповідач будь-яких доказів у спростування як факту укладення кредитного договору не надав, з урахуванням наведеного суд вважає доведеним факт отримання кредитних коштів за обома договорами. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору ( частина перша четверта статті 1056-1 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України). Предметом даного позову є стягнення фактором заборгованості за кредитними договорами. Статтею 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно з статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 18.10.2023 у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012, від 02.11.2021 у справі №905/306/17 ). Судом встановлено, що Кредитний договір № 370904056 від 28.03.2021, заборгованість за яким є предметом цього позову, був укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] . Як зазначено в позовній заяві ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало своє право вимоги ТОВ «Таліон Плюс», яке, у свою чергу, передало вказане право вимоги позивачу ТОВ «ФК «ЄАПБ». Як на підставу переходу права вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 370904056 від 28.03.2021 від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» позивач у позовній заяві посилається на: - договір факторингу №28/1118-0 від 28.11.2018; - додаткову угоду №26 від 31.12.2020 до вказаного договору, якою текст договору викладений у новій редакції; - реєстр боржників №136 від 01.06.2021. У пункті 4 додаткової угоди №26 від 31.12.2020 сторонами передбачено, що наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги, по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням Реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу прав вимоги до боржників в повному обсязі за відповідним реєстром прав вимоги. Всі суми, що наводяться у Реєстрі прав вимоги, зазначаються в Національній валюті України - гривні, станом на дату підписання сторонами такого Реєстру прав вимоги Всупереч вимог ст.81 ЦПК України позивач не надав суду Реєстр прав вимоги, до якого включений відповідач [PERSON] як боржник за кредитним договором № 370904056 від 28.03.2021. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). За змістом частин 1, 2 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ч.6 т.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При поданні позову позивач не вжив необхідних заходів та не надав суду належних доказів переходу права вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором №370904056 від 28.03.2021 від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс». Суд звертає увагу на те, що позивач жодним чином не відреагував на зазначені відповідачем у відзиві обставини щодо відсутності доказів, які б свідчили про відступлення права вимоги за спірним кредитним договором від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс». Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Відтак, суд доходить висновку, що позивач всупереч вище наведеним вимогам матеріального, процесуального права та правовим позиціям Верховного Суду, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження переходу права вимоги під первісного кредитора до ТОВ «Таліон Плюс», тобто на першому етапі відступлення права вимоги. Зазначене, у свою чергу, свідчить про недоведеність позивачем порушення його майнових прав, а відтак і наявності у нього права на подання цього позову до відповідача. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 916/2040/20, постанова Верховного Суду від 07.01.2026 у справі № 727/2790/25). З наведених мотивів позов в частині стягнення заборгованості за кредитним договором № 370904056 від 28.03.2021 задоволенню не підлягає. Що стосується Договору про надання фінансового кредиту №05442-04/2021від 09.04.2021, заборгованість за яким є також предметом цього позову, то він був укладений між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та [PERSON] . В подальшому ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» передало своє право вимоги позивачу ТОВ «ФК «ЄАПБ». Як на підставу переходу права вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 05442-04/2021від 09.04.2021 позивачем долучені до позовної заяви: - договір факторингу №30112021-1 від 30.11.2021; - акт прийому передачі Реєстру боржників від 30.11.2021; - витяг з реєстру боржників, до якого за порядковим номером 2625 включений [PERSON] за кредитним договором №05442-04/2021 із сумою заборгованості 10920 гривень; - платіжне доручення №17764 щодо оплати за відступлення права вимоги від 02.12.2021. Вказані документи є належним доказами, а тому суд вважає, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» підтвердило факт переходу до нього права вимоги за договором про надання фінансового кредиту № 05442-04/2021від 09.04.2021. При вирішенні питання розміру заборгованості за кредитним договором № 05442-04/2021від 09.04.2021 суд враховує доведеність факту укладення кредитного договору і перерахування відповідачу на вказану ним при укладенні кредитного договору банківську карту коштів в розмірі 3000 грн. Відповідач доказів не отримання коштів, часткового чи повного їх повернення не надав. Окрім тіла кредиту позивачем заявлені до стягнення проценти за користування кредитом за 120 днів (30+90) за ставкою 2,2 % в день (66 грн), тобто 7920 грн. При вирішенні вимог щодо стягнення процентів має значення строк виконання відповідного зобов`язання і природа нарахованих процентів. У постановах від 05.03.2023 у справі № 910/4518/16, від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів за користування коштами може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За умовами кредитного договору № 05442-04/2021 від 09.04.2021 сторони у п.1.2 погодили строк кредитування 30 днів тобто до 08.05.2021. Аналогічний строк кредитування наведений у паспорті споживчого кредиту. У п.4.3 договору, який відноситься до розділу «Відповідальність сторін та порядок вирішення спорів», передбачено, що у разі якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п.1.2, проценти передбачені п.1.3 цього договору продовжують нараховуватися за кожен день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів, починаючи з дня укладення договору. Аналізуючи зміст договору суд доходить висновку про застосовність п.4.3 договору до сфери відповідальності сторін на підставі ст.625 ЦК України, а не для пролонгації строку кредитування і визначення строку правомірного користування коштами. Позивач не ставить вимогу про стягнення процентів на підставі статті 625 ЦК України, тому суд визначає заборгованість лише в межах строку кредитування 30 днів, що складає 30х66= 1980 грн. Загальний розмір задоволених позовних вимог за цим договором 3000+1980 = 4980 грн. Щодо стягнення судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір пропорційно до задоволених вимог 324 грн (3028х10,7%).

Outcome: partial