Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

23.06.2025р. [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просив: - встановити факт, що він постійно проживав разом з спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини на день його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно після смерті [PERSON] 1/4 частку житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що [INFO] помер його рідний брат [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на 1/4 частку вищевказаного домоволодіння. Позивач, вважаючи себе спадкоємцем, який прийняв спадщину, оскільки проживав спільно зі спадкодавцем, хоча і не був зареєстрований з ним за однією адресою, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, в травні 2025р. звернувся до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Трачук Л.В. Проте, у видачі йому вказаного свідоцтва нотаріус відмовила, оскільки на день смерті спадкодавця [PERSON] не був зареєстрований з ним за однією адресою, а також через те, що право власності на частку в нерухомому майні не була зареєстрована за покійним братом. Внаслідок вказаних обставин [PERSON] звернувся за захистом своїх спадкових прав до суду. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30 червня 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 вересня 2025 року витребувати у приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Трачук Л.В. належним чином засвідчену копію спадкової справи, яка була заведена після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , а також Витяги зі Спадкового реєстру щодо наявності спадкової справи після вказаного спадкодавця в інших нотаріусів; посвідчених заповітів від імені [PERSON] та укладених ним спадкових договорів. 23.09.2025р. до суду надійшов лист приватного нотаріуса Трачук Л.В. з якого слідує, що спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] не відкривалася. Заповіти та спадкові договори від його імені не посвідчувалися. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 16 жовтня 2025 року підготовче провадження закрито та призначеного до судового розгляду по суті. В судовому засіданні [PERSON] свій позов підтримав та пояснив, що його брат [PERSON] мав психічні вади, вживав алкогольні напої і через це потребував стороннього догляду. Брат проживав з батьком до смерті останнього. Через погіршення стану здоров`я брата та неможливості самостійно піклуватися про себе та господарство позивач в січні 2020р. вирішив проживати з братом, зібрав свої речі та переїхав до нього в [ADDRESS] аби доглядати за ним. Вдвох з братом вони мали спільний побут, спільно харчувалися, сплачували комунальні послуги, вели домашнє господарство. Брат отримував пенсію, позивач не працював, брав оплатні та безоплатні відпустки, але мав певні заощадження, а тому їхній бюджет складався з пенсії брата та заощаджень, які були в позивача. В листопаді 2020 року брат позивача помер і позивач здійснив його поховання. З приводу вимоги про визнання права власності, [PERSON] вказав, що частки спірного домоволодіння належить йому, а інша частка належала його брату. Вказані частки були визначені судовим рішенням, після ухвалення якого він своє право власності зареєстрував, а брат ні. Таким чином, через відсутність реєстрації майна за спадкодавцем, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що [INFO] помер брат позивача [PERSON] і після його смерті відкрилася спадщина. Позивач, вважаючи себе спадкоємцем, звернувся до нотаріальної контори аби оформити спадщину, але йому було відмовлено так як спадкове нерухоме майно не було зареєстроване. Крім цього, ним було пропущено строк на подачу заяви про прийняття спадщини і не надано доказів спільного проживання зі спадкодавцем на день відкриття спадщини. Зазначила, що до 2017 року [PERSON] проживав зі своїм батьком. В січні 2020р. батько помер і [PERSON] , який мав психічні розлади, залишився один. Рідні діти [PERSON] проживають в інших містах, мають свої сім`ї, неповнолітніх дітей, а тому не захотіли ані забирати батька до себе, ані здійснювати за ним догляд, після його смерті на спадкове майно не претендують. В зв`язку з цим, позивач, як єдиний близький родич, вирішив переїхати жити до брата та здійснювати за ним догляд. З січня 2020р. і до дня смерті [PERSON] , [PERSON] проживав та доглядав за ним, вів спільне господарство, мав спільний побут і бюджет, здійснив його поховання. Вказані обставини підтверджують довідкою сільської ради та будуть підтверджені показами свідків. Щодо вимоги про визнання права власності на 1/4 частину будинку пояснила, що спірний будинок належав батькові позивача та його брата, який вони успадкували після його смерті та рішенням суду від 31.08.2018 за ними визнано право власності на цей будинок, а саме за позивачем на 3/4 частки, а за його братом [PERSON] на 1/4 частку. [PERSON] не зареєстрував своє право власності, що стало однією з підстав відмови нотаріуса у видачі свідоцтва на право власності в порядку спадкування. За вказаних обставин просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки в позасудовий спосіб, [PERSON] позбавлений можливості захистити свої спадкові права на частку в нерухомому майні. Представник Отинійської селищної ради в судове засідання не з`явився. 14.01.2026р. до суду надійшло письмове клопотання представника відповідача [PERSON] , в якому останній просить розглянути справу за його відсутності та вказує, що Отинійська селищна рада позовні вимоги визнає в повному обсязі та проти їхнього задоволення не заперечує. Заслухавши пояснення позивача та його представника, з`ясувавши позицію відповідача щодо суті спору, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та цінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом з матеріалів справи було встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в с. Угорники, Коломийського району, Івано-Франківської області. Його батьками в свідоцтві про народження серії [NUMBER] зазначені: [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] в с. Угорники, Коломийського району, Івано-Франківської області. Його батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, вищевказані документи підтверджують родинні відносини між позивачем та [PERSON] , як рідними братами. Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища підтверджується, що [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Шлюб між ними був розірваний 20 червня 2003 року, актовий запис № 137. Пенсійним посвідченням серії [NUMBER] підтверджується, що [PERSON] була встановлена 3 група інвалідності з народження. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] в с. Угорники, Коломийського району, Івано-Франківської області, актовий запис №1076. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина і з метою її прийняття та оформлення позивач звернувся до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Трачук Л.В. Письмовим повідомленням від 17.06.2025р., нотаріус повідомив [PERSON] про те, що на момент смерті спадкодавець був зареєстрований один, а тому спадкоємець повинен був подати заяву про прийняття спадщини протягом 6 місяців, що ним зроблено не було. Крім цього, нотаріус зазначив, що у спадкодавця є діти, але жоден з них за прийняттям спадщини не звертався. Також нотаріус вказав, що право власності на 1/4 частку в домоволодінні, розташованому в [ADDRESS] за спадкодавцем зареєстровано не було. За цих обставин рекомендував звернутися до суду. Отже, зібрані та досліджені у справі письмові докази підтверджують, що позивач, претендуючи на спадкове майно покійного брата, намагався у визначеному законодавством порядку оформити свої спадкові права в нотаріуса. Проте, отримати свідоцтво про право на спадщину не зміг, що мало наслідком його подальше звернення до суду задля встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на момент відкриття спадщини, який необхідний для підтвердження прийняття ним спадщини. Досліджуючи обґрунтованість позовних вимог в цій частині, суд виходить з наступних норм права та встановлених обставин. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Стаття 1216 ЦК України визначає спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частинами 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. З Інформаційних довідок зі Спадкових реєстрів слідує, що [PERSON] заповіту на випадок своєї смерті не залишав, спадкових договорів не укладав, спадкові справи після його смерті не заводилися, оскільки із заявами про прийняття спадщини чи відмову від прийняття спадщини ніхто із спадкоємців не звертався. Відповідно до ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно ч.1 ст.. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України). При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013). Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини в такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. З Витягу з реєстру Отинійської територіальної громади вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . В довідці, виданій Угорницьким старостинським округом від 23.05.2025р. № 213 зазначено, що [PERSON] на момент своєї смерті [INFO] був зареєстрований в [ADDRESS] . На момент смерті за вказаною адресою був зареєстрований один. При цьому, в довідці № 242 від 06.06.2025р. та акті обстеження матеріально-побутових умов №241 від 06.06.2025р. зазначено, що [PERSON] , який зареєстрований в [ADDRESS] , фактично проживав разом зі своїм братом [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з 2020 року по день смерті брата [INFO] . Підтвердженням даних обставин також є покази свідків [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона проживає в [ADDRESS] . Позивач є її сусідом і проживав в будинку [ADDRESS] разом зі своїм братом [PERSON] до його смерті. Перед цим [PERSON] проживав зі своїм батьком, а після смерті батька, через деякий час в січні 2020 року до нього переїхав проживати [PERSON] . Також свідок зазначила, що [PERSON] був психічно хворою людиною і не міг тривалий час мешкати один, а тому з ним постійно хтось мав бути поруч аби доглядати за ним. [PERSON] переїхав до брата в 2020р. на Різдво і з того часу щодня і щоночі був поруч з [PERSON] . Вони мали спільний побут та разом вели домашнє господарство. У листопаді того ж року [PERSON] помер і позивач здійснив його поховання. Крім цього, свідок пояснила, що у [PERSON] була дружина та двоє дітей, але за 28 років проживання в селі по сусідству, вона жодного разу їх не бачила у [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що проживає в [ADDRESS] . Позивача знає як свого сусіда, який в 2020 році проживав разом з молодшим братом [PERSON] в батьківській хаті в [ADDRESS] . Знає, що [PERSON] був одружений, але з дружиною розвівся і жив зі своїм батьком. Після смерті батька до нього переїхав проживати брат [PERSON] , оскільки через наявність психічного захворювання, він не міг жити сам та потребував стороннього догляду і допомоги. [PERSON] перевіз свої речі до [PERSON] в січні 2020р. і прожив з ним майже рік, доглядав за ним, оскільки той був «лежачим», займався домашнім господарством. Після смерті [PERSON] в листопаді 2020р., позивач організував похорон брата та встановив йому пам`ятник. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, дослідивши представлені докази, суд дійшов висновку про підтвердження ними факту постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини. Щодо вимоги про визнання права власності. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31.08.2018р. позов задоволено. Визнано за [PERSON] , [INFO] , жителем [ADDRESS] ідентифікаційний номер: [NUMBER] , право власності на 3/4 частини житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та за [PERSON] , [INFO] , жителем [ADDRESS] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] , право власності на 1/4 частину житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . У виписці з погосподарської книги № 3 за 2016-2023рр. особовий рахунок № [NUMBER] Угорницького старостинського округу Отинійської селищної ради вказано, що [PERSON] є власником 3/4 частин житлового будинку по [ADDRESS] . Підстава набуття рішення суду у справі №346/1534/18 від 31.08.2018р. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджується реєстрація права власності за [PERSON] на 3/4 частки довомоволодіння [ADDRESS] . Реєстрація права власності на належну [PERSON] 1/4 частку вищевказаного нерухомого майна матеріалами справи не підтверджується. В позовній заяві позивач вказував, що на підставі ухваленого судового рішення про визнання права спільної часткової власності, він зареєстрував свою частку на домоволодіння. [PERSON] , через наявність психічних захворювань, право власності на свою 1/4 частку не реєстрував, що перешкоджає на теперішній час [PERSON] оформити спадщину на вказану частку майна. Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року (далі Закон), державна реєстрація речових прав (на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів (виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Звертаючись до суду [PERSON] просив захистити його майнові права на нерухоме майно шляхом визнання за ним права власності. В ст. 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з можливих способів захисту цивільних та інтересів є визнання права. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Однією з підстав набуття права власності є спадкування, під яким розуміється перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Суд при застосуванні цієї норми встановлює, з яких передбачених законом підстав і у який спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Відповідно до статті 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, врахувавши встановлені фактичні обставини даної справи зокрема щодо підтвердження проживання позивача разом зі спадкодавцем [PERSON] на момент його смерті та прийняття спадкоємцем спадщини згідно положень ч.3 ст. 1268 ЦК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved