Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

17.11.2025 представник позивача звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 27 листопада 2024 року між позивачем та відповідачем, у письмовій формі, був укладений договір позики #27/11/24-1, згідно якого позивач позичив відповідачу грошові кошти в сумі 7000 (сім тисяч) доларів США, що на день позики становило 294 000 (двісті дев`яносто чотири тисячі) гривень, які були передані відповідачу у повному обсязі. У відповідності до пункту 3 договору позики [PERSON] зобов`язувався повернути борг до 31 грудня 2024 року.Факт отримання відповідачем грошей у позику в сумі 7000 доларів США підтверджується розпискою від 27.11.2024 року, яку власноручно написав відповідач. Станом на 10 листопада 2025 року відповідач своїх зобов`язань за договором позики не виконав, на прохання позивача повернути борг добровільно не реагує. Врегулювати спір в позасудовому порядку неможливо, оскільки відповідач уникає зустрічей з позивачем, на його телефонні дзвінки не відповідає, внаслідок чого у позивача виник сумнів щодо порядності відповідача, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Представником позивача наведено розрахунок 3% річних за формулою: 7000 х 3% х 373 / 365 = 214,60, де: 7000 - сума боргу, 3% - пеня за прострочення повернення боргу; 333 - кількість прострочених днів повернення боргу (з 01 січня 2025 року по 10 листопада 2025 року); 365 - кількість днів у році. Отже, 3% річних від суми боргу станом на 10 листопада 2025 року становить 214,60 доларів США. Таким чином вважаж, що сума боргу відповідача станом на 10 листопада 2025 року становить 7214,60 доларів США і 60 центів, з них: 7000 доларів США - сума боргу, 214,60 доларів США і 60 центів - пеня за прострочення повернення боргу. На підставі вищевикладеного, представник позивача просить стягнути з [PERSON] борг в розмірі 7214,60 доларів США і 60 центів, з яких 7000 - сума боргу, 214,60 - пеня за прострочення повернення боргу та понесені судові витрати. 21.11.2025 суддею отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання відповідача,/а.с.15/. Ухвалою від 21.11.2025 в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін на 16.12.2025. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подачі відзиву на позовну заяву. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення,/а.с.16/. Дана ухвала надсилалась сторонам по справі. Відповідачу надсилалась за встановленим місцем реєстрації, однак, згідно з відстеження на сайті АТ «Укрпошта» така ним не отримана, а повернута до суду з відміткою «за закінчення терміну зберігання»,/а.с.20/. Поряд з цим, 16.12.2025 від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи та надання йому можливості ознайомитись з матеріалами справи,/а.с.21/. 16.12.2025 в приміщенні суду відповідача з матеріалами справи ознайомлено,/а.с.21/. Ухвалою від 16.12.2025 розгляд даної цивільної справи було відкладено на 20.01.2026 задля реалізації сторонами, зокрема відповідачем, своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. 19.01.2026 відповідачем подано заяву про відкладення розгляду справи для мирного врегулювання спору, у зв`язку з чим ухвалою від 20.01.2026 розгляд справи було відкладено на 10.02.2026. Зазначена ухвала надсилалась сторонам по справі, зокрема, відповідачу - за встановленим місцем реєстрації, однак, згідно з відстеження на сайті АТ «Укрпошта» така ним не отримана, а повернута до суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою" (а.с. 31). Пунктом 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України визначено, що судова повістка фізичній особі направляється за адресою її місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Пунктом 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України визначено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Крім цього, у постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність (вибуття) адресата, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Відтак, суд, у відповідності до вимог п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважає відповідача належним чином повідомленим про дату, час, місце та порядок судового розгляду зазначеної справи. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідачем ані клопотання про розгляд справи за участю сторін, ані відзиву на позовну заяву суду не надано, доказів позасудового врегулювання спору (про що зазначав у заяві від 19.01.2026) не представлено. Враховуючи, що справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, ненадходження від відповідача відзиву на позовну заяву, суд вирішив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов таких висновків. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13. Як встановлено матеріалами справи, 27.11.2024 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики #27/11/24-1,/а.с.8/. Відповідно до п.1 даного Договору, позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі сім тисяч доларів США (двісті дев`яносто чотири тисячі гривень 00 копійок), а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк встановлений цим договором. Пунктом 2. даного Договору визначено, що на момент укладення цього договору грошові кошти в сумі 7000 доларів США (сім тисяч доларів США), позикодавець передав позичальнику в повному обсязі. Згідно з п.3 даного Договору позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі та валюті, що були передані йому позикодавцем, а саме: сім тисяч доларів США, або у гривні з перерахунком суми згідно з курсом НБУ на день повернення позики) у строк до «31» грудня 2024 року. У матеріалах справи наявна розписка про отримання позики від 27.11.2024, згідно якої [PERSON] підтвердив, що ним отримано від позивача грошові кошти в якості позики в сумі 7000,00 доларів США, у якій зазначено, що станом на день позики згідно курсу НБУ 1 долар США = 42,00 гривні. Дана розписка складено у присутності свідків,/а.с.9/. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У правових висновках про застосування статей 1046,1047 ЦК України, які викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 4-бЗцсІЗ, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 4-996цс17, а також у постанові Верховного Суду від 11.06.2021 в справі № 753/11670/17, «значено, що, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Водночас, у відповідності до ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Належних та допустимих доказів на доведення відповідачем того, що боргова розписка укладалася під тиском суду не надано, доказів на спростування доводів позивача також не надано. Суд, дослідивши зміст поданої розписки, встановив те, що між сторонами виникли правовідносини із договору позики грошових коштів, оскільки вказана розписка містить відомості, що [PERSON] отримав кошти від [PERSON] із зобов`язанням їх повернення, а не отримав ці кошти на іншій підставі. Верховний Суд у своїй постанові від 12.11.2020 року (справа № 154/3443/18) зазначив, що розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Відповідач не спростував ані факту укладення договору позики, ані твердження позивача про наявність у нього оригіналу боргової розписки. Згідно вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок, відтак не оспорюється той факт, що розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (Правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № б-бЗцсІЗ, яка відповідно до ст.360-7 ІІПК України є обов`язковою для усіх судів). Крім того, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Виходячи з правового аналізу вказаних норм, встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи розписку про отримання коштів та про необхідність повернення коштів в розмірі 7000,00 доларів США. З урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку, що відповідач не виконав зобов`язання за даним договором, а тому зобов`язаний повернути позивачу борг за вказаною розпискою. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 02.09.2015 року у справі № 6-369цс15, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Розрахунок 3% річних за договором позики #27/11/24-1 позивачем проведено за формулою: 7000 х 3% х 373 / 365 = 214,60, де: 7000 - сума боргу, 3% - пеня за прострочення повернення боргу; 333 - кількість прострочених днів повернення боргу (з 01 січня 2025 року по 10 листопада 2025 року); 365 - кількість днів у році. Таким чином, сума боргу відповідача станом на 10 листопада 2025 року становить 7214,60 доларів США і 60 центів, з яких 7000 доларів США - сума боргу, 214,60 (Двісті чотирнадцять) доларів США і 60 центів - пеня за прострочення повернення боргу. Судом враховано той факт, що [PERSON] не спростував факту отримання коштів за позикою. Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості в сумі 7214,60 доларів США, підлягають задоволенню. Також при постановленні рішення суд враховує правові висновки, викладені у Постанові ВП ВС від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16 (провадження № 14-81цс24), що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що в разі наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Відтак стягнення на користь позивача заборгованості в сумі, еквівалентній 7214,60 доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення, повною мірою відповідає приписам ч. 2 ст. 533 ЦК України. Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом НБУ на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу під час виконання судового рішення. На підставі ст. 141 ЦПК Україниз відповідача на користь позивача підлягає стягнення сплачений позивачем при подачі позову судовий збір в розмірі 2490,00 грн.

Outcome: approved