Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також зняти арешт з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , накладений постановою старшого державного виконавця Комінтернівського ВДВС ХМУЮ Друзенко Т.О. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11.04.2012 у виконавчому провадженні № 22516460. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з частини квартири за адресою: [ADDRESS] , спадкоємцем за законом якої є позивач. Відповідач [PERSON] маючи заповіт від [PERSON] , відмовилась від спадщини на користь матері [PERSON] 11.09.2024 року державним нотаріусом Другої Харківської міської державної нотаріальної контори І.В. Теленковою була винесена Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Із отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (№ 394222365 від 10.09.2024) нотаріусом було встановлено, що на спадкове майно квартиру [ADDRESS] , постановою Комінтернівського ВДВС Харківського міського управління юстиції ВП № 22517460 від 11.04.2012 року накладено арешт, а відповідно до п.п. 4.17. п.4 глави 10 розділу II Порядку передбачено, «якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва на спадщину затримується до зняття арешту». Вказала, що 04.10.2023 року звернулась до Основ`янсько-Слобідського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з заявою про зняття арешту з вказаної квартири та отримала відповідь від 24.10.2023 року №109052 про відмову у знятті арешту, у зв`язку з тим, що позивач не є стороною виконавчого провадження №22516460. Боржником у вказаному виконавчому провадженні є син позивачки відповідач [PERSON] , який ніколи не був власником спірної квартири. Квартира за адресою: [ADDRESS] ніколи не належала та не належить відповідачеві [PERSON] . Вважала, що оскільки спірна квартира не належить відповідачу та ніколи йому не належала на праві власності, ні позивач, ні померлий [PERSON] не є боржниками у жодному з виконавчих проваджень, відсутні підстави для існування обтяження у вигляді арешту вище вказаної квартири. Посилалась на вимоги ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Від представника відповідача Харківської міської ради Громова О.В. до суду надійшли письмові пояснення у справі, в яких він просив в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що Харківська міська рада не є належним відповідачем за позовом [PERSON] . Позивач та її представник адвокат Золотухіна І.В. у судове засідання не з`явились, від представника позивача надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить розглядати справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, до суду надала заяву, в якій зазначила, що проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, до суду надав заяву, в якій зазначив, що проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує, просить їх задовольнити. Представник відповідача Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення судового засідання або розгляд справи у його відсутність до суду не надходило, відзив на позов до суду не подав. Представник третьої особи Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, направив суду заяву, в якій просив розглядати справу за їх відсутності, прийняти рішення на розсуд суду. Третя особа - Основ`янсько-Слобідський відділ державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання представника не направив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09.10.1995 року №1023, виданого Комісією з приватизації житлового фонду ХДП «Завод ім. Малишева», квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Комінтернівським РАЦС м. Харкова 02.10.1993 року, актовий запис 730, « [PERSON] » ( рос. мовою) та « [PERSON] » (рос. мовою) [INFO] уклали шлюб. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] , після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] маючи заповіт від [PERSON] , відмовилась від спадщини на користь матері [PERSON] . Згідно Інформації з ДРРП від 30.09.2023 року зареєстровано обтяження на квартиру [ADDRESS] . Тип обтяження- арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження- 12386737, зареєстровано-11.04.2012 реєстратором Харківською філією ДП «Інформаційний центр» МЮУ, підстава обтяження постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП №22516460, 11.04.2012 року Комінтернівським ВДВС ХМУЮ старшим державним виконавцем Друзенко Т.О., заборгованість по аліментам, власник [PERSON] , заявник Комінтернівський ВДВС ХМУЮ. Згідно відповіді Основ`янсько-Слобідського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 24.10.2023 року у зв`язку з відсутністю відомостей щодо належного представництва надати більш детальну інформацію за ВП №22516460 не виявляється можливим. Крім того, позивачу роз`яснено право звернутися до суду на підставі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Матеріали справи також містять копію постанови державного нотаріуса Другої ХМДНК про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.09.2024 року, згідно якої нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину квартири [ADDRESS] на підставі пп.4.17 п.4 гл. 10 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, у зв`язку з тим, що при здійсненні перевірки відсутності арешту шляхом доступу до ДРРП встановлено, що на спірну квартиру накладено арешт на підставі постанови Комінтернівського ВДВС ХМУЮ від 11.04.2012 року у ВП №22516460. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. У частині першій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85 гс 19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594 св 21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109 св 22). У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження» (абзац 1 пункту 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»). Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Вбачається, що визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. Так, у відповідності до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи зазначені обставини, суд погоджується з доводами позовної заяви та вважає, що накладений арешт на спадкове майно впливає на права позивача, а тому, з метою недопущення порушення права власності позивача на вказану квартиру, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити.

Outcome: approved