Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просив визнати за ним право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] 28 листопада 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, про що у Книзі реєстрації шлюбів був зроблений відповідний запис за № 2454. На час подання позову у провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова знаходилась цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (справа № 638/5059/24). Дітей від цього шлюбу сторони не мають. В період шлюбу, сторони за договором купівлі-продажу (номер 1792) від 07.12.2020 року, посвідченим Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Юдіною О.С., придбали трьох кімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] загальною площею 57,3 кв.м, житловою площею 42,6 кв.м. Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, спірна квартира [ADDRESS] зареєстрована в цілому на праві власності на ім`я відповідача [PERSON] . Дата прийняття рішення про державну реєстрацію 07 грудня 2020 року. Спірна квартира була набута подружжям за час шлюбу, на спільні сумісні кошти, для спільного проживання та користування та належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Позивач вказує, що [PERSON] бажає розірвати шлюб з ним, але не має наміру, незважаючи на неодноразові пропозиції та прохання [PERSON] , добровільно розділити спірне майно. Більш того, вона приховує і не дає позивачеві документи на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до звіту про оцінку майна ТОВ «Промекспорт»- суб`єкту оціночної діяльності від 11.05.2024 р. ринкова вартість 1\\2 частини спірної квартири складає 159 297 грн. У зв`язку з чим звернувся до суду з позовом. 14.10.2024 представником позивача була подана заява про збільшення позовних вимог. В заяві представник позивача просила: Визнати за [PERSON] [INFO] ( РНОКПП [NUMBER] ) право власності на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 57,3 кв.м, житловою площею 42,6 кв.м в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя. Визнати за [PERSON] [INFO] ( РНОКПП [NUMBER] ) право власності на 1\\4 частину спірної квартири [ADDRESS] загальною площею 32,6 кв.м, житловою площею 16,8 кв.м. в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя. Визнати за [PERSON] [INFO] ( РНОКПП [NUMBER] ) право власності на 1\\2 частину грошових заощаджень подружжя, які відповідач [PERSON] розміщувала на банківських рахунках в АТ «Укрсиббанку» та АТ «Приват» банку, відкритих на своє ім`я. Але заявою про зменшення позовних вимог від 01.07.2025 представник позивача зменшила розмір позовних вимог до об`єму позовних вимог, вказаних в позовній заяві, тобто визнати за ним право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] . 27.06.2025 від представника відповідачки по первинному позову надійшов відповідь на відзив, в якому він просив в задоволенні позовних вимог [PERSON] про поділ 1/2 частини квартири [ADDRESS] відмовити повністю. Стягнути з [PERSON] ( [PERSON] ) ( [INFO] , і.к. [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , і.к. [NUMBER] ) судові витрати, а саме, витрати по сплаті судового збору в розмірі 1322 грн., витрати по оплаті проведення судової експертизи в розмірі 2387,7 грн., витрати за надання правової допомоги адвокатом в розмірі від 15000,00 грн. докази про які (витрати на правову допомогу) будуть надані в порядку п.8 ч.1 ст.141 ЦПК України). Вирішити спір про поділ майна колишнього подружжя в редакції заяви від 16 квітня 2025 року про уточнення формулювання прохальної частини зустрічної позовної заяви. 09.09.2024 до суду надійшла зустрічна позовна заява. Представник позивачки за зустрічним позовом просив стягнути з [PERSON] ( [INFO] , і.к. [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , і.к. [NUMBER] ) 169207 грн. в якості компенсації 1/2 частини вартості рухомого майна. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що як вбачається з матеріалів справи, позивач за первісним позовом ставить питання про визнання права власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] загальною площею 57,3 кв.м., житловою площею 42,6 кв.м. в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя. В даному випадку вказав, що позивач за первісним позовом зазначив не весь обсяг майна, що підлягає поділу. Так, 28 листопада 2009 року між сторонами було укладено шлюб, який розірвано згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 червня 2024 року у справі №638/5059/24, яке набрало законної сили 11 липня 2024 року. Представник позивачки за зустрічним позовом зазначає, що орієнтовно у 2013 році сторонами було придбано автомобіль Ford Focus, який оформлено на позивача, який його і використовує. За наявною у відповідачки інформацією, спільний автомобіль і надалі використовується позивачем у власних цілях. Усі прохання щодо досудового вирішення даного питання залишені відповідачем за зустрічним позовом без відповіді. З огляду на те, що автомобіль було оформлено на відповідача за зустрічним позовом, який ним і користується, у позивачки відсутня точна інформація відносно даного спільного майна. 16.04.2025 представник позивачки за зустрічним надіслав до суду заяву в якій уточнив позовні вимоги, просив в порядку поділу спільного майна подружжя:1) визнати право особистої власності в цілому за [PERSON] ( [INFO] , і.к. [NUMBER] ) на квартиру [ADDRESS] загальною площею 57,3 кв.м., житловою площею 42,6 кв.м.; 2) визнати право особистої власності в цілому за [PERSON] ( [PERSON] ) ( [INFO] , і.к. [NUMBER] ) на автомобіль ford д.н.з. [NUMBER] ,2013 рік випуску, VIN номер [NUMBER] ; 3) стягнути з [PERSON] ( [INFO] , і.к. [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( [PERSON] ) ( [INFO] , і.к. [NUMBER] ) як компенсацію різниці вартості ? частин автомобіля (ford д.н.з. [NUMBER] ,2013 рік випуску, VIN номер [NUMBER] ) та квартири (квартиру [ADDRESS] ) в у сумі 27087 грн. Стягнути з [PERSON] ( [PERSON] ) ( [INFO] , і.к. [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , і.к. [NUMBER] ) судові витрати, а саме, витрати по сплаті судового збору в розмірі 1322 грн., витрати по оплаті проведення судової експертизи в розмірі 2387,7 грн., витрати за надання правової допомоги адвокатом в розмірі від 15000,00 грн. докази про які (витрати на правову допомогу) будуть надані в порядку п.8 ч.1 ст.141 ЦПК України). Повернути з бюджету [PERSON] ( [INFO] , і.к. [NUMBER] ) надміру сплачений судовий збір. 01.07.2025 від представниці позивача за первинним позовом надійшов до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якій вона просила відмовити [PERSON] в задоволенні зустрічного позову з урахуванням заяви «Про уточнення формулювання прохальної частини зустрічної позовної заяви» в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції вказала, що в своїй заяві заявниця та її представник безпідставно стверджують, що «квартира [ADDRESS] перебуває у фактичному володінні, користуванні [PERSON] , яка її утримує, з свого боку [PERSON] ніколи не проявляв та не проявляє жодного інтересу до неї окрім позову у даній справі, не несе витрати по її утриманню, тобто, не вчиняє дій притаманних власнику об`єкту нерухомого майна; враховуючи конфліктний характеру відносин сторін, факти психологічного, фізичного насильства відносно [PERSON] , що як наслідок свідчить про неможливість залишення у спільній сумісні власності такої квартири, оскільки за таких обставин, спільне використання такого майна стане неможливим та як наслідок неминуче призведе до численних наступних судових проваджень пов`язаних із володінням, користуванням та розпорядженням таким майном; можливість визнання права власності на дану квартиру за [PERSON] також зумовлюється і тим, що [PERSON] має у власності у Харкові інше житло - квартиру [ADDRESS] …» Ці твердження не відповідають дійсності, оскільки з часу придбання квартири і до березня 2022 року, коли на спірному автомобілі [PERSON] та [PERSON] разом перетнули кордон України, вони як подружжя постійно мешкали і утримували цю квартиру, за кошти [PERSON] був зроблений ремонт, придбані меблі. З спільного бюджету сплачувались комунальні платежі. З березня 2022 року сторони мешкають в Італії, [PERSON] з цього часу в Україні не була, квартирою не цікавиться, комунальні платежі не сплачує. У якості доказів нами був поданий і залучений до матеріалів справи Наказ суду Неаполя-Північного від 06.06.2023 року, з якого вбачається і підтверджується, що сторони проживали разом в Італії за однією адресою, як подружжя і разом користувались спільним майном, зокрема, автомобілем ford [NUMBER] , 2013 року випуску до свого розлучення в червні 2023 року. Спірна квартира є двокімнатною ізольованою квартирою. Кімнати роздільні. У власності [PERSON] має у Харкові інше житло- 1\\2 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.06.2024 первинну позовну заяву прийнято, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.06.2025 клопотання представника позивача по первинному позову про витребування доказів задоволено. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.12.2024 об`єднано в одне провадження первинний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення сум компенсації вартості майна. Ухвалами Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.02.2025 були задоволені клопотання про витребування доказів. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 02.10.2025 було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача за первинним позовом просила задовольнити первинну позовну заяву, в зустрічній позовній заяві просила відмовити. В судовому засіданні представник відповідача за первинним позовом-позивача за зустрічним позовом просив задовольнити зустрічну позовну заяву та вирішити питання про розподіл спільного майна подружжя в порядку, зазначеному в заяві від 16 червня 2025 року. Вислухавши аргументи сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення первинної позовної заяви та часткове задоволення зустрічних позовних вимог з огляду на таке. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно зі ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення відповідачем прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим та підтвердженим. Зі змісту ст.ст.15,16 Цивільного кодексу України вбачається можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача суб`єктивного права чи інтересу, порушення такого права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність наявному порушенню і відповідність законодавству) обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якого з означених елементів доказування для позивача зумовлює відмову у задоволені позову. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає справу в межах позовних вимог первинної позовної заяви в редакції заяви від 01 липня 2025 року та межах вимог зустрічної позовної заяви в редакції заяви від 16 квітня 2025 року. Суд встановлено, що [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] 28 листопада 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, про що у Книзі реєстрації шлюбів був зроблений відповідний запис за № 2454. Згідно з рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 червня 2024 року у справі №638/5059/24, яке набрало законної сили 11 липня 2024 року шлюб розірвано. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 376063564 від 25.04.2024 квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , розмір частки 1, на підставі Договору купівлі-продажу номер 1792, виданий 07.12.2020 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Юдіною О. С. Відповідно до звіту про оцінку майна вартості квартири за адресою [ADDRESS] становить 159 297,00 грн. Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру транспортних засобів, яка була надана на виконання ухвали від 11.02.2025, за громадянином [PERSON] , [INFO] , у період з 28 листопада по час надання інформації зареєстровано транспортний засіб Ford Focus, 2013 року випуску, VIN [NUMBER] , сірого кольору, об`єм двигуна 998 см. куб., реєстраційний номер [NUMBER] . Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Шлюбний договір сторони не укладали. Відповідно до п.23 Постанови Пленума Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. За приписами ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини. У Постанові Верховного Суду від 02 березня 2020 року по справі за № 448/1722/16-ц Судді ВС підкреслили, що відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Також ВС зауважив, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, встановивши, що спірний житловий будинок був придбаний подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, обґрунтовано виходили із того, що частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні. У Постанові ВС від 27 грудня 2019 року по справі № 297/2837/17 провадження № 61-7846св19 судова колегія дійшла висновку про те, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Проте, проживання дітей з позивачем само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведено. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом, домовленості між сторонами щодо збільшення або зменшення часток майна що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя не було, договір про поділ спільного майна між ними не укладався. Таким чином, придбавши спірну квартиру та автомобіль, сторони набули право спільної сумісної власності на дане майно, відповідно до зазначених положень, а право кожної із сторін на рівну частку в майні презюмується. При вирішенні даного спору, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що чинним законодавством встановлена презумпція рівності часток подружжя, підстави для відступу від якої потребують доведення. Під час судового розгляду, жодних доказів, які б підтверджували наявність обставин передбачених ч.2, 3 ст. 70 СК України, суду не представлено. Таким чином, доводи позивача за зустрічним позовом щодо необхідності відступлення від рівності часток при поділі спільного майна подружжя не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приймаючи до уваги, що квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] та придбана подружжям під час зареєстрованого шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, сторони не домовились про його поділ, суд вважає, що є підстави для поділу майна подружжя з дотриманням принципу рівності часток подружжя. Також встановивши, що за громадянином [PERSON] , [INFO] , зареєстровано транспортний засіб Ford Focus, 2013 року випуску, VIN [NUMBER] , сірого кольору, об`єм двигуна 998 см. куб., реєстраційний номер [NUMBER] , який також придбано в період шлюбу, та фактично знаходиться у володінні [PERSON] , то суд вважає за необхідне визнати право особистої власності [PERSON] на зазначений автомобіль та стягнути з нього як компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля 132 210,00 грн на користь [PERSON] . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується вимогами ст. 141 ЦПК України, згідно з якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо судових витрат за первісним позовом, судом встановлено, що [PERSON] при зверненні до суду було сплачено судовий збір у загальному розмірі 2804,17 грн (платіжні інструкції від 28.05.2024 № 9752-8767-8246-2358 на суму 1592,97 грн та від 11.10.2024 № 0834-5558-3277-3038 на суму 1211,20 грн). Враховуючи, що за результатами розгляду справи позовну вимогу [PERSON] про поділ квартири шляхом визнання права власності на 1/2 її частину задоволено повністю, судовий збір у розмірі 1592,97 грн підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивачв. Водночас, судом враховується, що у процесі розгляду справи [PERSON] в інтересах [PERSON] подала заяву про зменшення позовних вимог, фактично відмовившись від частини вимог, за які було сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 142 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються. Разом з тим, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. За таких обставин, судовий збір у сумі 1211,20 грн не підлягає стягненню з відповідача, а може бути повернутий [PERSON] з Державного бюджету України за її клопотанням. Щодо судових витрат за зустрічним позовом, [PERSON] було сплачено судовий збір у сумі 1693,00 грн. За результатами розгляду зустрічних вимог, суд відмовив у частині визнання за [PERSON] права власності на цілу квартиру, проте задовольнив вимогу щодо автомобіля. Оскільки вимогу про визнання права власності на транспортний засіб задоволено, судовий збір у цій частині має бути покладений на [PERSON] . При цьому, згідно з висновком експертизи, дійсна вартість автомобіля виявилася меншою, ніж та, з якої [PERSON] було розраховано суму збору при поданні зустрічного позову. Різниця між фактично сплаченим збором та збором, що підлягав сплаті виходячи з вартості майна, становить 371,00 грн. Вказана сума, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», є надміру сплаченою та підлягає поверненню [PERSON] з Державного бюджету України. Таким чином, сума судового збору за зустрічним позовом, що підлягає розподілу між сторонами, становить 1322,00 грн (1693,00 371,00) та підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] .. Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову та зустрічного позову суд може провести зустрічне зарахування судових витрат. Проте, з метою забезпечення чіткості виконання рішення суду, суд вважає за необхідне визначити суми до стягнення для кожної зі сторін окремо. На підставі викладеного та

Outcome: partial