Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

26.11.2025 позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить розірвати між ними шлюб, зареєстрований 03.07.2021 року Хамовничеським відділом ЗАЦС Управління ЗАГС м. Москви, Російська Федерація, актовий запис № 120219770002800902004. В обґрунтування позову зазначає, що від даного шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають, шлюбні відносини не склалися через відсутність взаєморозуміння та різні характери, спору про розподіл спільного майна не мають. Шлюб розпався остаточно, подальше формальне перебування у зареєстрованому шлюбу буде суперечити інтересам позивача. Ухвалою від 01.12.2025 було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 05.01.2026 було визнано обов`язковою явку позивача в судове засідання для надання особистих пояснень по суті справі. 09.02.2026 позивач [PERSON] в судове засідання з`явилася, надала пояснення, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. З матеріалів позовної заяви випливає, що відповідач є громадянином Російської Федерації, який станом на час подання позову не має в Україні місця проживання або перебування. Відповідно до повідомлення, розміщеного 25.02.2022 на офіційному веб-сайті Акціонерного товариства Укрпошта, у зв`язку з агресією з боку Росії та введенням воєнного стану, АТ Укрпошта припинило поштове співробітництво з Поштою Росії та Білорусі; посилки та перекази в ці країни не приймаються. Відповідач в судове засідання не з`явився два рази, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся судом в установленому законом порядку, шляхом розміщення оголошень на офіційному веб-сайті суду. Про причини неявки суду відповідач не повідомив, заяв про відкладення або про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов не надав, що відповідно до ст. 280 ЦПК України в сукупності є підставою для заочного розгляду справи, про що 09.02.2026 судом була постановлена відповідна ухвала із занесенням до журналу судового засідання. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Пояснила, що у 2021 році у соціальній мережі в Інтернеті познайомилась з відповідачем, після чого влітку 2021 року поїхала до нього до м. Москва. Після нетривалого особистого знайомства позивач погодилась зареєструвати шлюб з відповідачем, що й було ними зроблено у липні 2021 року. Після цього позивач повернулась до м. Запоріжжя, куди відповідач приїхав у серпні 2021 року з метою налагодження стосунків з позивачем та її батьками. Однак взаєморозуміння між ними не виникло, через що відповідач повернувся до Москви. Після цього відносини і взагалі контакти між позивачем та відповідачем почали поступово погіршуватись і порідшали, а після 24.02.2022 взагалі припинились. Позивач виїхала за межі України через небезпеку, а після того, як повернулась, вирішила розірвати шлюб з відповідачем, оскільки він фактично не склався, бажання і можливості у позивача створювати сім`ю з відповідачем немає. Будь-яких контактів з відповідачем вона з того часу не підтримує, і взагалі не має відомостей про засоби зв`язку з ним. Суд дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні по справі докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 03.07.2021 Хамовничеським відділом ЗАЦС Управління ЗАГС м. Москви, Російська Федерація, актовий запис № 120219770002800902004, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , копія якого із нотаріально посвідченим перекладом додано до позовної заяви. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. За змістом ст. 63 вказаного Закону, припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Слід враховувати до станом на час укладення сторонами шлюбу Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчинена від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року (надалі Мінська конвенція), була чинною для України у відносинах з Російською Федерацією. Статтею 13 вказаної Конвенції було встановлено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін і доказовою силою офіційних документів. Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про міжнародні договори України», припинення дії міжнародного договору України звільняє Україну від будь-якого зобов`язання щодо виконання договору і не впливає на права, зобов`язання чи правове становище України, що виникли в результаті виконання договору до припинення його дії. Отже, шлюб, укладений між громадянином України і громадянином Російської Федерації на території останньої до виходу України з Мінської конвенції, визнається Україною, а відповідне свідоцтво про укладення шлюбу не підлягає обов`язковій легалізації. При вирішенні цієї справи суд приходить до висновку, що до спірних відносин підлягає застосуванню право України як право держави, в якій сторони мали останнє спільне місце проживання і де позивач як громадянин України має місце проживання. В умовах припинення дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією для громадянина України єдино можливими способом розірвати шлюб є звернення до суду України із застосуванням права України. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Частиною 3 ст. 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. За ствердженням позивача, яке відповідач не спростував, шлюбні відносини між сторонами припинені, сім`я відновленню не підлягає. Клопотань про надання часу для примирення від сторін не надійшло. Проаналізувавши встановлені обставини у справі, приймаючи до уваги небажання позивача продовжувати шлюбні відносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим і суперечить інтересам позивача, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. З урахуванням встановлених обставин суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. За таких обставин розірвання шлюбу між сторонами не буде суперечити правам та законним інтересам сторін, інших осіб. Враховуючи вищенаведене, діючи на підставі ст.ст.104-105, 110-114 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved