Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

20.06.2025 до Балаклійського районного суду Харківської області надійшла позовна заява адвоката Ходаковського Юрія Васильовича, який діє в інтересах [PERSON] , у якій просить стягнути з ПСП «Слобідське» заборгованість за договором про надання поворотної матеріальної грошової допомоги в розмірі 326448,96 грн, 89908,00 грн. інфляційних втрат, 40622,77 грн. 3% річних, усього 456979,73 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 06.06.2016 між [PERSON] та ПСП «Слобідське» було укладено договір про надання поворотної матеріальної грошової допомоги № 1/06, відповідно до п. 1.1 позикодавець надає позичальнику поворотну матеріальну грошову допомогу, а позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених Договором. На виконання умов договору позивачкою 06.06.2016 внесено до каси відповідача 260000 грн. 24.01.2017 між [PERSON] та ПСП «Слобідське» було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору 1/06 від 06.06.2016, відповідно до якої [PERSON] внесено до каси відповідача 1600 доларів США. Внесені грошові кошти на теперішній час відповідачем не повернуті, внаслідок чого вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 30.06.2025 провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 15.08.2025 представником відповідача адвокатом Оберкович Г.В. подано відзив на позовну заяву, у якому просила застосувати в даному провадженні наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначила, що в позовній заяві вказано, що 06.06.2016 між [PERSON] та ПСП «Слобідське» було укладено Договір про надання поворотної матеріальної грошової допомоги № 1/06. На виконання умов Договору позивачкою, яка є позикодавцем згідно Договору, 06.06.2026 було внесено до каси позивача, який є позичальником згідно Договору, 260000 грн. 24 січня 2017 між сторонами було укладено Додаткову угоду до Договору, згідно якої позивачка внесла в касу відповідача 1600 доларів США. З п. 3.1 Договору вбачається, що строк повернення допомоги був визначений до 31.12.2016 включно. З цього моменту почався перебіг строку позовної давності, який сплив 31.12.2019 включно. На даний час на підприємстві відсутні будь-які документи, пов`язані з укладенням або виконанням зазначеного у позові Договору, оскільки з моменту виникнення зобов`язання минуло близько 9 років. З 21.04.2020 на підприємстві працює новий керівник [PERSON] , який не був підписантом Договору, умови договори йому не відомі, в зв`язку з чим він не має можливості підтвердити або спростувати факт виконання договірних відносин. Втрата документів не є умисною, а пов`язана з тим, що в 2022 році на території підприємства велись активні бойові дії, в зв`язку з чим підприємство зазнало пошкоджень. Неодноразові перевезення бухгалтерських документів та архівів, призвели к тому, що не вся архівна документація зберіглась. Навіть якби зазначені документи були збережені, це не змінює правової ситуації, оскільки відповідно до ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України строк позовної давності у три роки сплив, а ч. 4 ст. 267 ЦК України прямо передбачає, що сплив цього строку є підставою для відмови у позові. Позивач звернувся до суду лише 20.06.2025, тобто після закінчення трирічного строку позовної давності. Позивач не надав належних доказів того, що перебіг строку позовної давності було перервано (ст. 264 Цивільного Кодексу України ) чи зупинено (ст. 263 Цивільного Кодексу України ). Підписання будь-яких документів або вчинення дій, які б свідчили про визнання боргу відповідачем, після спливу строку не відбувалося. 25.08.2025 представником позивача адвокатом Ходаковським Ю.В. подано відповідь на відзив, у якому просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування відповіді вказав, що посилання відповідача на сплив строку позовної давності не можуть прийматися до уваги, оскільки відповідно до укладеної Додаткової угоди № 1 до договору № 06 про надання поворотної матеріальної грошової допомоги, відповідно до якої п. 2 основного договору доповнено п. 2.1 із наступним змістом: « допомога надається в сумі 1600,00 долари США, позикодавцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника або шляхом внесення грошових коштів до каси позичальника». На виконання умов Договору позивачем 06.06.2026 було внесено до каси відповідача 260000.0 грн. Після спливу строку повернення боргу, внесеного раніше, між сторонами було укладено Додаткову угоду, якою фактично збільшено обсяг поворотної допомоги. Відповідач прийняв такі зміни у зобов`язанні шляхом прийняття до каси грошей в сумі 1600.00 доларів США, тому вважає, що п. 3.1. Договору до строків повернення допомоги застосовуватися не може. Разом із цим, відповідно до п. 8.1 Договору сторони домовились про те, що договір набуває чинності з дня його укладання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, і змін до цього пункту Договору сторонами внесено не було. Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 16.09.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача адвокат Ходаковський Ю.В. позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Представник відповідача адвокат Оберкович Г.В. у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову. Вказала, що в особистій бесіді з колишнім директором ПСП «Слобіжське» [PERSON] з`ясувалось, що додаткову угоду № 1 до договору 1/06 про надання поворотної матеріальної грошової допомоги від 24.01.2017 він не підписував. Суд, заслухавши представника позивача адвоката Ходаковського Ю.В., представника відповідача адвоката Оберкович Г.В., вивчивши подані заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 06 червня 2016 року між сторонами по справі був укладений договір № 1/06 про надання поворотної матеріальної грошової допомоги, відповідно до якого позикодавець надає позичальнику поворотну матеріальну грошову допомогу, а позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених Договором (п. 1.1), відповідач отримав допомогу - грошові кошти в розмірі 260000 грн (п. 2.1), із терміном повернення до 31 грудня 2016 року (п. 3.1). Договір виготовлено друкованим способом та підписано в кінці позикодавцем та позичальниками. В графі останнього написом від руки поставлено підпис. Позикодавцем в договорі зазначено [PERSON] , позичальник ПСП «Слобідське» в особі директора Зубаренка М.Ю. та міститься печатка підприємства (а.с. 5-6). Пунктом 4.2 Договору передбачено зобов`язання позичальника у випадку порушення п. 3.1 цього Договору сплатити позикодавцю пеню у розмірі 0,01 % за кожен день прострочення від розміру Допомоги, що залишився несплаченим. З квитанції до прибуткового касового ордеру № 1/06 від 06.06.2016 убачається, що ПСП «Слобідське» прийнято від [PERSON] 260 000 грн. за договором № 1/06 про надання поворотної матеріальної грошової допомоги від 06.06.2016 (а.с. 7). 24 січня 2017 року між сторонами по справі була укладена Додаткова угода № 1 до договору № 1/06 про надання поворотної матеріальної грошової допомоги, відповідно до якої доповнено п. 2 Умови надання допомоги наступним: п. 2.1 Допомога надається в сумі 1600 доларів США позикодавцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника або шляхом внесення грошових коштів до каси позичальника. Всі інші пункти договору залишаються незмінними. В графі останнього написом від руки поставлено підпис. Позикодавцем в договорі зазначено [PERSON] , позичальник ПСП «Слобідське» в особі директора Зубаренка М.Ю. та міститься печатка підприємства (а.с. 8). З квитанції до прибуткового касового ордеру № 1 від 24.01.2017 убачається, що ПСП «Слобідське» прийнято від [PERSON] 1600 доларів США за договором № 1/06 про надання поворотної матеріальної грошової допомоги від 06.06.2016 (а.с. 9). У встановлений договором строк відповідачем не було повернуто суму боргу. Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі регулюються нормами Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. З правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц, вбачається, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальники своєчасно не повернули суму позики, вони зобов`язані сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Отже, 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються, виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Саме такий висновок зроблений і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц. В силу ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проте, встановлений ст.257 ЦК України трирічний строк позовної давності до вимог про повернення суми боргу на момент звернення позивача до суду 20.06.2025 закінчився, оскільки розпочався 31.12.2016 та закінчився 31.12.2019. З додаткової угоди № 1 до договору № 1/06 убачається, що вона укладена 24.01.2017, отже строк позовної давності до вказаних вимог на момент звернення позивача до суду 20.06.2025 закінчився, оскільки розпочався 24.01.2017 та закінчився 24.01.2020. Так, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 252, стаття 253 ЦК). У постанові від 16.06.2021р. у справі № 554/4741/19 Верховний Суд зазначив, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто день, в якому безпосередньо мав місце момент початку перебігу строку, при обчисленні останнього не враховується. Для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання (Постанова Верховного Суду від 14.03.2018р. у справі № 464/5089/15). В ухвалі від 17.08.2022р. у справі № 554/9126/20 Верховний Суд вказав, що перебіг позовної давності про стягнення боргу за вимогою про стягнення боргу в зобов`язанні з визначеним строком виконання починається зі спливом цього строку. Отже, позивач дізналася про порушення її прав тоді, коли зобов`язання не було виконане, тобто із закінченням строку дії договору позики, з урахуванням додаткової угоди № 1, 24.01.2020. За правилами ч.3 та ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, суд застосовує позовну давність до вимог позивача, що є підставою для відмови у позові, оскільки стороною відповідача заявлено про це до винесення рішення, а під час розгляду справи не було підтверджено поважності причин пропущення позивачем позовної давності. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення інфляційних втрат та 3% річних). Таким чином, аналізуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на відмову у задоволенні позову, судовий збір слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed