Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 20 березня 2025 року сторони домовились про купівлю-продаж житлового будинку із надвірними спорудами та господарськими будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , а також земельних ділянок площею 0,2500 га, кадастровий номер 5124180500:02:001:0211, виділену для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,1526 га, кадастровий номер 5124180500:02:001:0210, виділену для ведення особистого селянського господарства, що розташовані: [ADDRESS] . В той же день між сторонами було укладено відповідний письмовий договір, об`єктом якого є зазначене нерухоме майно. Так, сторони домовились про усі суттєві умови договору та відбулося повне його виконання. Відповідач передав позивачу у власність обумовлене договором нерухоме майно, а позивач прийняла його та сплатила [PERSON] його вартість, почала ним користуватись, тобто фактично вступила у володіння та користування. Через деякий час позивач звернулась до відповідача з проханням оформити договір купівлі-продажу відповідно до вимог діючого законодавства посвідчити договір в нотаріальному порядку. Однак, відповідач повідомив, що не може цього зробити, оскільки ним не проведено державної реєстрації нерухомого майна в передбаченому законом порядку. Наведені обставини стали приводом для звернення позивача із позовом до суду. Позивач у судове засідання не з`явилась, направила до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, сповіщався належним чином, про причини неявки не повідомив, правом на подання відзиву не скористався. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідача є неповажними та є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено судом, 20 березня 2025 року сторони домовились про купівлю-продаж житлового будинку із надвірними спорудами та господарськими будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , а також земельних ділянок площею 0,2500 га, кадастровий номер 5124180500:02:001:0211, виділену для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,1526 га, кадастровий номер 5124180500:02:001:0210, виділену для ведення особистого селянського господарства, що розташовані: [ADDRESS] . В той же день між сторонами було укладено відповідний письмовий договір, об`єктом якого є зазначене нерухоме майно. Так, сторони домовились про усі суттєві умови договору та відбулося повне його виконання. Відповідач передав позивачу у власність обумовлене договором нерухоме майно, а позивач прийняла його та сплатила [PERSON] його вартість, почала ним користуватись, тобто фактично вступила у володіння та користування. Об`єкти нерухомого майна (житловий будинок та земельні ділянки) належать відповідачу на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 19 грудня 2024 року (справа № 510/1241/24). Разом із тим, оскільки договір між сторонами був укладений у простій письмовій формі, позивач через деякий час звернулась до відповідача з проханням оформити договір купівлі-продажу відповідно до вимог діючого законодавства посвідчити договір в нотаріальному порядку. Однак, відповідач повідомив, що не може цього зробити, оскільки він, на час укладення договору купівлі-продажу, не здійснив державної реєстрації нерухомого майна в передбаченому законом порядку. При зверненні до відповідних органів для належного оформлення договору, позивачу було роз`яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину, крім того, під час укладення договору відповідач не був зареєстрованим власником нерухомого майна. Про існування цих обставин, позивач до укладення договору обізнана не була. Перед укладенням угоди позивача було запевнено, що саме відповідач є власником вищезазначеного нерухомого майна. На теперішній час відповідачем не здійснено ніяких дій з приведення укладеної між сторонами угоди у відповідність до діючого законодавства посвідчення її в нотаріальному порядку. Отже, нерухоме майно було відчужене особою, яка не мала на це права, натомість воно не було загублено власником, не було вкрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння, не вибувало з володіння власника або особи, якій він передав його майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач, як добросовісний набувач, у відповідності до вимог ст. 330 ЦК України, набула право власності на спірне нерухоме майно, оскільки придбала його у відповідача, який не мав права його відчужувати, однак згідно із вимогами ст. 388 ЦК України, вказане майно не було загублено власником, не було вкрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння, не вибувало з володіння власника або особи, якій він передав його майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, суд приходить до висновку, що нерухоме майно яке перейшло до позивача за договором купівлі-продажу від 20 березня 2025 року, не може бути у неї витребувано, тобто позивач правомірно володіє та користується спірним нерухомим майном. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що викладені позивачем обставини знайшли своє належне підтвердження у судовому засіданні та підтверджуються наданими доказами, тому є всі законні підстави для задоволення позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки у своїй заяві позивач просила залишити судові витрати за нею, питання про стягнення судових витрат з відповідача судом не розглядалось. На підставі викладеного та

Outcome: approved