Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

У липні 2022 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2002 року. Спільних дітей не мали, а їх діти вже були дорослими. Маючи матеріальні статки та життєвий досвід, вирішили усиновити дитину - [PERSON] , [INFO] . Для дитини ними створені всі умови, вони прикладали всі зусилля для її розвитку, навчання. Спочатку дитина відвідувала приватний садочок, потім приватну школу. До третього класу була відмінницею. У 2014 році вона з [PERSON] припинили спільне проживання та розлучились. [PERSON] згодом одружився та створив іншу родину. Цю обставину дуже болісно пережила [PERSON] . У неї почастішили істеричні реакції, під час яких билась головою об стіну, душила собаку, ламала предмети, різала фотографії. З батьком дитина спілкуватись не бажала та погано його сприймала, але й батько на контакт з нею не йшов та згодом взагалі перестав цікавитись її життям, сплачувати кошти на її утримання. Тому вона подала позов про стягнення аліментів. [PERSON] в свою чергу подав позов про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, але судове рішення він так і не виконував. З 2018 року поведінка дитини різко змінилась. Вона втратила інтерес до навчання, спорту, не спілкувалась з однолітками, у класі почались конфлікти. Настрій змінювався від спокійного до агресивного. Відмовлялась ходити до школи, втікала з дому, почала вважати себе хлопчиком. Агресія до неї посилювалась, почали бити мене, а потім себе. Жодні розмови не допомагали. У 2020 році дитину направлено на госпіталізацію в психіатричну лікарню та встановлений діагноз: органічний афективний розлад настрою, органічний розлад особистості, стан психотичної декомпенсації з агресивним та аутоагресивними тенденціями. Дитині призначили лікування. Але [PERSON] не надавав згоди ні на госпіталізацію дитини, ні на її лікування, а дитині розповідав, що з нею все нормально і відсутня потреба в лікуванні. Після припинення прийняття ліків, психічний стан лиш погіршився. Вона продовжувала вести себе агресивно, тікала з дому, почала вживати наркотики, алкоголь, красти гроші, ламала меблі в будинку, намагалась битись. Відносини з дитиною вкрай погіршились, дитина не сприймала її, не слухалась. Після чергової спроби дитини стрибнути з даху, її доставлено на стаціонарне лікування. Протягом 2021-2022 років [PERSON] неодноразово проходила стаціонарне лікування. Але це не мало результатів. Вона відмовлялась приймати ліки, тікала з дому, вживає наркотики, продовжує вважати себе хлопчиком, почала зустрічатись з дівчиною, крала гроші. Основний діагноз дитини - органічне ушкодження головного мозку, які призвели до психіатричної хвороби, що не може лікуватись. Про ці обставини їй не було відомо при усиновленні. Вказала, що вона належним чином виконувала свої батьківські обов`язки, забезпечувала не лише матеріальне утриманням, а й займалась її вихованням, розвитком, розширенням її кругозору, лікуванням. Подальше перебування дитини з нею, шкодить у першу чергу інтересам самої дитини, її психічний стан стає все гіршим і гіршим, вона є некерованою, всі стосунки між ними втрачено, дитина відмовляється йти на контакт. Просила суд: скасувати усиновлення неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Київського районного суду м.Донецьк від 06 серпня 2008 року; вилучити з актового запису №940 свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19 серпня 2008 року відомості про матір - [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 липня 2022 року відкрито провадження по справі, розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження. 15 серпня 2022 року до суду надійшла заява служби у справах дітей та сімї Печерської районної в місті Києві державна адміністрації. Вказали, що [PERSON] та [PERSON] перебували у них на обліку як кандидати в усиновлювачі. За рішенням суду було усиновлено [PERSON] , [INFO] . Подружжя належним чином виконували свої обов`язки, дитина була забезпечена. Про зміну у поведінці дитини їм стало відомо у 2018 році. Вважають, що рішення про усиновлення батьки приймають виважено, в тому числі щодо прийняття дитини з її здобутками та проблемами. Тому не можуть прийняти та не підтримують відмову від дитини. Просили суд вирішити спір з урахуванням інтересів дитини та справу розглядати у відсутність їх представника. 30 серпня 2022 року до суду надійшла позовна заява третьої особи [PERSON] до Бучанської районної державної адміністрації Київської області треті особи [PERSON] , Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації [PERSON] про скасування усиновлення, який прийнятий до спільного розгляду з позовом [PERSON] . Свої вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що після усиновлення Наталі ним як батьком вживались всі можливі дії щодо спілкування з донькою, приймав участь у її вихованні, надавав матеріальну допомогу. Після розлучення він регулярно бачився з донькою, з нею спілкувався, проводив час. Але згодом між ним та [PERSON] почались суперечки щодо його участі у вихованні дитини, йому почались створюватись перешкоди, доньку налаштовували проти нього, у присутності дитини [PERSON] висловлювала своє негативне ставлення до нього. Ним подався позов до суду щодо перешкод. Протягом всього часу намагався відновити стосунки з дитиною. Але з незалежних від нього причин, ні налагодити, ні відновити зв`язок батько-донька не вдалось. Вважає, що [PERSON] також впливала на це. Вказав, що дійсно донька мала неврівноважену та дивну поведінку, але він та мати дитини намагались діагностувати та лікувати дитину. Так, Наталі був встановлений діагноз, який не лікується і про таке захворювання вони не могли знати при усиновленні. Тому наявні підстави для скасування усиновлення. Просив суд: скасувати усиновлення неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду м.Донецьк від 06 серпня 2008 року; внести зміни до актового запису №940 свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19 серпня 2008 року відомості про батька - [PERSON] . 30 серпня 2022 року до суду надійшли також пояснення третьої особи [PERSON] щодо позову [PERSON] про скасування усиновлення, які аналогічні змісту його позовної заяви. 27 вересня 2022 року до суду надійшли пояснення [PERSON] на позовну заяву [PERSON] . Додатково [PERSON] вказала, що їх розлучення дитина переживала вкрай негативно, сприйняла це як зраду батька, до якого почала виявляти агресію. За порадою психолога дитина було обмежена у спілкуванні з батьком, але на незначний період. Психолог вказав на неможливість уведення дитини в нову сім`ю батька. Сама дитина не бажала спілкуватись з батьком, приймати від нього подарунки. Вона ніколи не забороняла їхнє спілкування. Натоміть батько постійно чинив перешкоди у лікуванні дитини. Разом з тим, ні вона ні [PERSON] не знали та не могли знати під час усиновлення про наявність тяжкої психіатричної хвороби, яка не лікується та унеможливлює виконання ними батьківських обов`язків щодо доньки. Просила врахувати пояснення при вирішенні позову [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2022 року по справі призначено судово-психіатричну експертизу, провадження по справі зупинено. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 вересня 2023 року провадження по справі відновлено та призначено підготовче судове засідання. У жовтні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про позбавлення батьківських прав (справа 369/9633/22). Свої вимоги мотивувала тим, що при усиновленні дитини будинок дитини надав повну інформацію, медичні виписки про стан здоровя дічинки. Також повідмолено, що дитина народжена від наркотично залежних батьків і тому відповідачі мали усвідомлювати про наслідки внутрішньоутробної інтоксикації. Після усиновлення їй забезпечені всі умови для повноцінного розвитку. Але після припинення спільного проживання батьки перестали приділяти їй увагу та й між собою не могли дійти згоди щодо її виховання, утримання, участі кожного з них в її житті. Також батьки не змогли домовитись щодо надання своєчасної та кваліфікованої допомоги, що мало наслідком психічного розладу. Вважає, що самі батьки створили їй тяжкі життєві обставини. З 2021 року вона майже весь час перебуває в лікувальних закладах, центрах реабілітації. За рекомендацією лікарів вона мала повернутись до родини, але її мати наполягала на перебуванні її в центрах, а потім взагалі повідомила про неможливість виконувати свої батьківські обов`язки. Тобто поведінка батьків свідчить про небажання налагодити з нею стосунки. Просила суд: Позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] стосовно прав [PERSON] , [INFO] ; Стягнути з [PERSON] та [PERSON] аліменти на користь [PERSON] в розмірі частини доходу (з кожного по частині), починаючи з дня подачі позову та до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 10 жовтня 2022 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 07 листопада 2022 року до суду надійшов відзив на позов [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Не погоджуючись з доводами позову, відповідач [PERSON] вказав, що після усиновлення доньки, він завжди приділяв увагу не лише матеріальному забезпеченню, розвитку дитина, а її стану її здоровя, зважаючи на зловживання наркотичними засобами під час вагітності її біологічної матері. Після припинення спільного проживання з [PERSON] , він намагався відновити та налагодити стосунки з донькою, продовжував її матеріально утримувати, заборгованість по аліментам була повністю погашена. А при усиновленні доньки їм ніхто не повідомляв про наявність тяжкого психічного захворювання або можливість його виникнення у майбутньому. Після встановлення діагнозу, він з [PERSON] займались та займаються постійним її лікуванням. Також вважав неможливим стягнення аліментів з нього на утримання доньки, оскільки з нього вже стягуються аліменти на [PERSON] , тобто буде відбуватись подвійне стягнення. Тому підстави для позбавлення його батьківських прав та стягнення аліментів відсутні. Просив відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 травня 2023 року об`єднано в одне провадження цивільну справу № 369/9633/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа : Служба у правах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, про позбавлення батьківських прав разом з цивільною справою № 369/6205/22 за позовом [PERSON] до Бучанської районної державної адміністрації Київської області треті особи: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, [PERSON] , Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, [PERSON] про скасування усиновлення, присвоївши справі № 369/6205/22. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2023 року по справі призначено судово-психіатричну експертизу, провадження по справі зупинено. 27 грудня 2023 року до суду надійшов висновок служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 серпня 2024 року відновлено провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 лютого 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. У судовому засіданні представник [PERSON] - адвокат Тітова О.О., представник [PERSON] - адвокат Шпак М.В., [PERSON] та її представник - адвокат Тимошенко Н.М. вирішення позовних вимог про скасування усиновлення залишили на переконання суду. У судовому засіданні [PERSON] та її представник - адвокат Тимошенко Н.М. підтримали позовні вимоги про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів підтримали. У судовому засіданні представник [PERSON] - адвокат Тітова О.О. позовні вимоги про стягнення аліментів та позбавлення її батьківських прав визнала, просила задоволити. У судовому засіданні представник [PERSON] - адвокат Шпак М.В. проти позовних вимог про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав заперечувала, просила відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, у задоволенні позовів [PERSON] та [PERSON] відмовити, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 10 грудня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. За рішенням Київського районного суду м.Донецьк від 06 серпня 2008 року [PERSON] та [PERSON] усиновили [PERSON] , [INFO] (справа 2о-290/08). Спільне життя [PERSON] та [PERSON] не склалось, рішенням Печерського районного суду м.Києва від 30 квітня 2018 року шлюб між ними розірвано (справа 757/9319/15). З пояснень сторін встановлено, що після усиновлення малолітня [PERSON] , 2006 року народження, була забезпечена матеріально, їй створені всі умови для розвитку, навчання, батьки займались вихованням доньки, між ними склались теплі родинні стосунки. Після припинення спільного проживання, між [PERSON] та [PERSON] склались неприязні та напружені відносини, в тому числі щодо участі батька у вихованні доньки, її матеріальному утриманні. Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 12 грудня 2016 року стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини його доходів, починаючи з 20 травня 2016 року і до повноліття дитини (справа 757/2398/16). Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 травня 2017 року встановлено спосіб участі [PERSON] у спілкуванні з неповнолітньою донькою [PERSON] , 2006 року народження, шляхом побачення за її згодою у присутності психолога, а саме: кожну суботу або неділю щотижнево з 10.00 до 20.00 годин; під час літніх канікул два тижні за згодою дитини за попередньою домовленістю з матір`ю дитини [PERSON] ; під час осінніх та весняних канікул - від трьох до семи днів за згодою дитини за попередньою домовленістю з матір`ю дитини [PERSON] ; зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у спілкуванні з неповнолітньою дитиною [PERSON] , 2006 року народження у разі згоди останньої на спілкування з позивачем; у кожному разі спілкування [PERSON] з неповнолітньою донькою [PERSON] , 2006 року народження, її відмова від спілкування має бути офіційно підтверджена психологом (справа 757/49941/16). Щодо скасування усиновлення. Відповідно до ст.ст. 32,51 Конституції України, ст. 5 СК України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 5 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей, ратифікованою Законом України «Про ратифікацію Європейської конвенції про усиновлення дітей» від 15 лютого 2011 року № 3017-VI, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом. Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 207 СК України усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого ст. 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. Згідно з ч.ч. 4,5 ст. 232 СК України усиновлення надає особі, яку усиновлено права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. У ч. 1 ст. 238 СК України зазначено, що усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. За загальним правилом усиновлення може бути скасовано до повноліття дитини. У даній справі на час подання позову дитини була неповнолітньою, а на час прийняття судом рішення - [PERSON] , [INFO] , досягла повноліття. Так, ч.ч.2-4 ст.238 СК України встановлено, що скасування усиновлення не допускається після досягнення дитиною повноліття. Усиновлення може бути скасоване після досягнення дитиною повноліття, якщо протиправна поведінка усиновленого, усиновлювача загрожує життю, здоров`ю усиновлювача, усиновленого або інших членів сім`ї. Усиновлення повнолітньої особи може бути скасовано судом за взаємною згодою усиновлювача і усиновленого або на вимогу одного з них, якщо сімейні відносини між ними не склалися. Усиновлення скасовується від дня набрання чинності рішенням суду. Згідно із ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом ч.ч. 1,2,6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року №3 усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним тільки за рішенням суду за позовами батьків, усиновлювача, опікуна, піклувальника, органу опіки та піклування, прокурора, а також усиновленої дитини, яка досягла чотирнадцяти років. За змістом пункту 13 вказаної постанови усиновлення може бути скасоване, якщо: воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; між усиновлювачем і дитиною незалежно від його волі склалися стосунки, які роблять неможливим виконання ним своїх батьківських обов`язків. У постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 204/586/20 та у постанові від 23 червня 2022 року у справі № 175/1713/20 наведено правовий висновок про те, що в контексті положень про усиновлення та батьківство усиновитель робить свідомий та виважений вибір набути прав батька (матері) стосовно дитини, яка не є його кровною, та приймає на себе кореспондуючий цьому обов`язок стати рідною людиною цій дитині, вживати всіх можливих заходів та дій в інтересах дитини, займатися її вихованням та розвитком таким чином і в такому обсязі, які в мінімальному значенні закріплені у законодавстві та визначаються загальними уявленнями про батьківство. При цьому зовнішньо також має прослідковуватися те, що дитина відчуває, що вона перебуває в такому оточенні, яке забезпечить їй у необхідному випадку допомогу, зокрема і на її прохання у звичайних побутових обставинах. У постанові від 15 квітня 2022 року у справі № 343/1092/20 Верховний Суд вказав на те, що основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди між усиновлювачем та усиновленим в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім`ї усиновлювача та інші обставини, що негативно впливають на емоційний стан дитини. У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 559/1215/19-ц зроблено висновки про те, що «висновок органу опіки та піклування є документом, який подається для прийняття відповідного рішення судом, тобто він є доказом у цивільній справі, який підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Письмовий висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору виконує допоміжну функцію при вирішенні спорів, які стосуються прав та інтересів дітей, та спрямований передусім на отримання максимальної інформації щодо обставин, які мають значення для вирішення конкретного спору, оскільки орган опіки та піклування має повноваження встановлювати відомості, одержані у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні тощо». В порядку визначеному ст.ст. 12,13,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За загальним правилом, встановленим у ст. ст. 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, одним із головних критеріїв щодо забезпечення усиновленої дитини духовним та фізичним розвитком є сім`я. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував на тому, що розвиток дитини, її виховання базується насамперед на сімейному вихованні. Завдання інституту усиновлення полягає у формуванні стабільних та гармонійних умов життя усиновленої дитини, тому, насамперед, стабільними, незмінними повинні бути самі відносини, які виникли внаслідок факту усиновлення. Припинення таких відносин може тяжко травмувати дитину та істотно відобразитися на її інтересах. Суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. У цій справі, звертаючись до суду з позовом, позивачі як на правову підставу для скасування усиновлення посилалися ч. 1 ст. 238 СК України. Визначальною причиною для скасування усиновлення позивачі вказували на те, що між ним та усиновленою дитиною не склались стосунки притаманні батькові/матері та дитині, впливу на дитину вони не мають, а після розлучення з її матір`ю спілкування взагалі припинилось, і не з його вини, а тому здійснення ними виховання дитини стало неможливим; дитина страждає на тяжку психічну хворобу, про яку вони не знали та не могли знати. Разом з тим, зі змісту рішення Київського районного суду м.Донецьк від 06 серпня 2008 року, яким було вирішено питання про усиновлення вбачається, що заявники стверджували, що бажають мати повноцінну сім`ю, бажають усиновиту [PERSON] , 2006 року народження, батьки якої позбавлені батьківських прав, та яка страждає декількома захворюваннями, лікування яких вони здатні забезпечити. Також судом встановлено, що заявники про стан здоров`я дитини обізнані, стан здоров`я і матеріальне забезпечення заявників дозволяють їм усиновити дитину, створити їй належні умови для життя, виховання та розвитку. У позовній заяві про скасування усиновлення вказується, що усиновлена дитина народилась від наркотично залежних батьків, біологічна мати дитини приймала наркотичні засоби у період вагітності тобто страждала від внутрішньоутробної інтоксикації. Як встановлено в ході розгляду справи, після розірвання шлюбу між батьками дитини, відносини між ними та між ними і дитиною погіршились, спочатку спілкування дитини з батьком припинилось, а згодом і з матір`ю. Заявники вказують на відсутність бажання підтримувати стосунки з боку дитини, натомість дитина, яка на час розгляду справи досягла повноліття, вказує на відсутність бажання підтримувати стосунки з боку батька та матері. При цьому суд враховує, що думка [PERSON] вислуховувалась без присутності батьків, при наданні пояснень в суді тиску на дитину не було, нею були викладені обставини які є логічними. Зокрема, заслуговують на увагу посилання дитини на те, що вона проживала з батьками, цей період у неї асоціюється зі спільним відпочинком та спільним проведенням часу з ними, і саме їх вона вважає своїми батьками та вдячна за своє усиновлення. Слід також звернути увагу на те, що батьки не вказують на вчинення ними конкретних дій, які б сприяли налагодженню стосунків між ними та дитиною, а лише вживали загальні формулювання, наголошували на необхідності її лікування і єдиним способом для вирішення ситуації, на їх думку, було звернення до суду з позовом про скасування усиновлення. Висновок органу опіки та піклування є документом, який подається для прийняття відповідного рішення судом, тобто він є доказом у цивільній справі, який підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Письмовий висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору виконує допоміжну функцію при вирішенні спорів, які стосуються прав та інтересів дітей, та спрямований передусім на отримання максимальної інформації щодо обставин, які мають значення для вирішення конкретного спору, оскільки орган опіки та піклування має повноваження встановлювати відомості, одержані у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні тощо. Висновку органу опіки та піклування позивачами суду не подано, не заявлено клопотань про його витребування. Матеріали справи містять лише пояснення відповідної служби, у яких вони не можуть прийняти відмову від дитини. З метою недопущення порушення інтересів дитини ч.1 ст.238 СК України передбачено виключний перелік підстав, за наявності яких суд може скасувати усиновлення. А ч.2 - обмежується строк звернення до суду з таким питанням. При вирішенні даного спору судом враховано, що ключовим питанням при вирішенні справ про скасування усиновлення дитини, яка досягла повноліття, є невідповідність усиновлення інтересам дитини, наявність протиправної поведінки усиновленого, усиновлювача загрожує життю, здоров`ю усиновлювача, усиновленого або інших членів сім`ї, або за взаємною згодою усиновлювача і усиновленого, що в ході розгляду даної справи не встановлено. Таким чином, зважаючи на встановлені належним чином фактичні обставини у справі на підставі наданих доказів, враховуючи принципи диспозитивності, змагальності та пропорційності, а також з огляду на найкращі інтереси дитини, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовів [PERSON] та [PERSON] про скасування усиновлення у зв`язку із його необґрунтованістю та недоведеністю, і в даному випадку дорослі намагаються перекласти відповідальність на дитину. Так, приймаючи рішення про усиновлення, заявники мали відноситься до дитини як до рідної, з правовими наслідками усиновлення заявники були обізнані, розуміючи ступінь відповідальності за дитину, її належне виховання, навчання та розвиток. Щодо позбавлення батьківських прав. Так, відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Після припинення спільного проживання, малолітня донька [PERSON] , 2006 року народження, залишилась проживати з матір`ю [PERSON] . З того часу, відносини у родині погіршились. Згодом дитині було діагностовано психічне захворювання. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Положеннями статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України). За частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Рішенням виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області №697/26 від 12 грудня 2023 року затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] щодо доньки [PERSON] , 2006 року народження. На час вирішення спору [PERSON] досягла повноліття. Досягнення дитиною повноліття під час розгляду судом справи про позбавлення батьківських прав не може бути самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Незважаючи на досягнення дитиною повноліття, суд має встановити обґрунтованість чи необґрунтованість передбачених ст. 164 СК України підстав позову про позбавлення відповідача батьківських прав та ухвалити відповідне судове рішення. Такого висновку, забезпечуючи єдність судової практики, дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (Постанова Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23). Поданий суду висновок органу опіки суд оцінює критично та не приймає його до уваги. Так, висновок обґрунтований лише на поясненнях дитини, не перевірені дійсні взаємовідносини батьків дитини між собою, наявність конфліктних ситуацій, можливість маніпуляції батьками дитиною задля виконання певних вимог, не з`ясована можливість проведення медіації, не перевірені доводи батьків, викладених ними у заявах, адресованих до суду. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. З пояснень сторін вбачається, що після припинення спільного проживання між ними склались неприязні стосунки, в тому числі й щодо участі батька у вихованні та піклування щодо доньки. І сторони замість пошуку компромісу, вважають лиш власне бачення правильним. Батько сплачував аліменти на утримання дитини та не бажає, щоб його позбавили батьківських прав. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батька батьківських прав. При цьому суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу та допускається при наявності вини в його батька/матері, які належно не виконують своїх батьківських обов`язків. У матеріалах справи відсутні належні докази винної поведінки відповідача [PERSON] , як батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що свідчить про його злісне та умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо його неповнолітнього сина. Позивачка [PERSON] не надала суду таких доказів. Так, звісно, можливо і відповідач не найкращий у світі батько, але сплачував аліменти, заборгованість відсутня, звертався до суду щодо перешкод у побаченнях з дитиною і категорично заперечував щодо позбавлення його батьківських прав. У контексті наведеного, суд зазначає, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо або відносини між ними погіршились, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків. Батько ніколи не зможе замінити мати, а мати - батька. Діти є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів. Вирішуючи спір, суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в позові про позбавлення цих прав щодо [PERSON] , попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Суд зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Так, згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки вищевказані обставини справи та подані сторонами докази у своїй сукупності свідчать про те, що відповідач своєю поведінкою підтверджує факт піклування про дитину, матеріальне забезпечення. Хоч відповідач і тривалий час не бачив своєї дитини, але зважаючи на пояснення сторін, така ситуація склалась за вини обох батьків (з одного боку постійні відмови у побаченнях з дитиною за різних причин, з іншого - відсутність регулярних вимог щодо побачень з дитиною), тому суд відмовляє у задоволенні вимог про позбавлення батьківських прав щодо [PERSON] . Разом з тим, у судовому засіданні представник [PERSON] - адвокат Тітова О.О. визнала позовні вимоги про позбавлення її батьківських прав, тому в цій частині суд задоволить позов. Щодо стягнення аліментів. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено у ст.180 СК України. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. (ст.181 СК України). Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. За ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] не проживає з батьками. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню з 04 жовтня 2022 року. Доказів того, що з жовтня 2022 року [PERSON] сплачувала кошти на утримання дитини матеріали справи не містять. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. З огляду на те, що дитина проживає окремо від батьків, вартість продуктів харчування, інших речей першої необхідності, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, відсутність відомостей про доходи чи витрати відповідачів, відсутність заперечення щодо заявленого розміру аліментів з боку [PERSON] , суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини аліменти у розмірі по частині щомісячно до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] , як це передбачено ч. 2 ст. 183 СК України. У частині стягнення аліментів з [PERSON] суд відмовляє та враховує наявність іншого судового рішення (справа 757/23981/16ц), яким стягнені аліменти на утримання дитини до її повноліття. Згідно даних АСВП вбачається, що виконавче провадження [NUMBER] на час вирішення спору - завершено. Позивачка не надала відомостей та доказів наявної заборгованості, не виконання [PERSON] даного рішення (особливо враховуючи спір щодо розміру заборгованості за період з 01.06.2016 по 31.03.2018 рік). Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed