Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

25.11.2025 позивач звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 18.08.2011 був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Наразі шлюб між сторонами розірвано, згідно з судовим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.02.2025 у справі № 522/19972/24. Від шлюбу сторони мають 2 спільних неповнолітніх дітей доньку [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 07.10.2014 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 3219 та доньку - [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Солом`янського районним у м. Києві відділом реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), актовий запис № 2474. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання двох доньок не надає, хоча є працездатним та стан його здоров`я дозволяє йому сплачувати аліменти. 01.12.2025 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач повідомлявся судом про розгляд даної справи належним чином. Клопотань до суду про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 18.08.2011 був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] , про що в книзі реєстрації шлюбів 18.11.2011 зроблено відповідний актовий запис № 1230. Наразі шлюб між сторонами розірвано, згідно з судовим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.02.2025 у справі № 522/19972/24. Від шлюбу сторони мають 2 спільних неповнолітніх дітей доньку [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 07.10.2014 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 3219 та доньку - [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Солом`янського районним у м. Києві відділом реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), актовий запис № 2474. Звертаючись до суду з позовом, позивач як на підтвердження платоспроможності відповідача зазначила, що стан здоров`я та матеріальне становище відповідача дозволяє йому утримувати своїх неповнолітніх дітей, від добровільного утримання яких він відмовляється. Разом з тим, доказів про наявність у [PERSON] на праві приватної власності будь-якого нерухомого чи рухомого майна, позивачем не надано та клопотання про витребування судом відповідних доказів, як і доказів про доходи відповідача, позивачем не заявлялось. Положеннями ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Норми національного та міжнародного права вказують на те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, їхні найкращі інтереси повинні стояти понад усе, дитині має забезпечується такий захист, який є необхідним для її благополуччя. Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (ч. 5 ст. 183 СК України). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років - з 01.01.2025 становить 3 196,00 грн; дітей віком до 6 років 2 563,00 гривні. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, частиною другою статті 182 СК України. При цьому суд враховує, що положення ст. 180 СК України зобов`язують обох батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Тобто, встановлений Законом прожитковий мінімум для дитини віком з 6 до 18 років та дитини до 6 років є таким, який відповідно до ст. 180 СК України підлягає розподілу між обома батьками. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила стягнути з відповідача аліменти на двох неповнолітніх дітей розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Обґрунтовуючи їх розмір [PERSON] зазначила, що це необхідне для забезпечення належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дітей. Судом враховано, що [PERSON] не надано до суду доказів про стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, дружини, батьків; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, купівлю цінного рухомого чи нерухомого майна, тощо та відповідного клопотання про витребування доказів не заявила. Визначаючи розмір аліментів на дітей, ураховуючи принцип розумності і справедливості, зважаючи на те, що відповідач за віком є працездатним, зважаючи на те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому суд враховує, що відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували його неспроможність сплачувати позивачу аліменти на утримання їх спільних дітей у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходів). Суд зазначає, що сторони не позбавлені можливості згодом, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів (ч. 1 ст. 192 СК України). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір, від сплати якого позивач була звільнена відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved