Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

26 травня 2025 року [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом, згідно якого просив : стягнути з [PERSON] на свою користь кошти за житлово-комунальні послуги по будинковолодінню [ADDRESS] , за період з квітня 2017 року по вересень 2021 року в сумі 55 779,58 грн., інфляційні збитки в розмірі 20302,98 грн., та 3% річних в розмірі 5006, 41 грн., а також понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він є власником 1/3 частки житлового будинку [ADDRESS] . В свою чергу, [PERSON] належить 2/3 частки в цьому житловому будинку. За період з квітня 2017 року по вересень 2021 року позивач поніс витрати на утримання житлового будинку, а саме за послуги з газопостачання, розподілу природного газу та електропостачання у загальному розмірі 83669,38 гривень. Відповідач не приймає участі в оплаті вартості житлово-комунальних послуг. Тому [PERSON] просив стягнути з [PERSON] понесені ним витрати на утримання житлового будинку [ADDRESS] , що відповідає частці [PERSON] у цьому об`єкті нерухомого майна, у розмірі 55779 гривень 58 копійок, інфляційні збитки в розмірі 20302,98 грн., та 3% річних в розмірі 5006, 41 грн., а також понесені судові витрати. Ухвалою суду від 30 червня 2025 року у справі відкрито спрощене позовнепровадження з повідомленням та викликом сторін. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 01 серпня 2025 року від відповідача [PERSON] надійшла заява, якою просила закрити провадження у справі у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Також, відповідач повідомила, що проживає наразі за кордоном. Протокольною ухвалою суду від 10 лютого 2026 року у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі відмовлено. В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Натомість представник позивача подав до суду заяву, якою просив розгляд справи у здійснити у його відсутність. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, дослідивши заяву представника позивача, матеріали справи та наявні в ній докази вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року (серія А, № 303А, п. 2958), згідно якого Суд повторює, що згідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку [ADDRESS] . При цьому, [PERSON] належить 1/3 частка, а [PERSON] 2/3 частки в цьому житловому будинку. Наведене підтверджується копією свідоцтвом № [NUMBER] про право власності на нерухоме майно від 10 квітня 2009 року (а.с.12), та копіями Витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 червня 2009 року (а.с.13,14). Згідно копій квитанцій про оплату (а.с.16-114) в період з квітня 2017 року по вересень 2021 року [PERSON] сплатив за послуги з розподілу природного газу у розмірі 4880,00 гривень, за електропостачання 33300,77 гривень та газопостачання 45488,61 гривень, а всього у розмірі 83669,38 гривень. Згідно ч.1 ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. За змістом правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц (провадження №61-26462св18) кожен співвласник зобов`яза-ний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Крім цього, як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 02 квітня 2020 року у справі №757/29813/17-ц (провадження №61-2066св19) непроживання відповідача у квартирі, яка належить їй на праві власності, та факт відсутності її реєстрації у цій квартирі не звільняє від обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних послу. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. За правилами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що сторони по справі є співвласниками житлового будинку [ADDRESS] , тому вони зобов`язані оплачу-вавти житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. [PERSON] сплатив грошові кошти за надані житлово-комунальні послуги у загальному розмірі 83669,38 гривень. Тому з [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 55779 грн. 58 коп. (83669,38 / 2/3). Твердження відповідача [PERSON] стосовно того, що вона фактично не проживає в спірному житловому будинку та не користується житлово-комунальними послугами, судом оцінюються критично. Оскільки, в силу ст.322 ЦК України, непроживання відповідача у житловому будинку, який належить їй на праві спільної часткової власності, не звільняє її як власника об`єкту нерухомого майна від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. Відповідачем не було надано доказів, які б свідчили про її участь в утриманні спірного житлового будинку шляхом оплати наданих житлово-комунальних послуг. Зважаючи на те, що [PERSON] ухиляється від добровільного погашення заборгованості. Тому суд вважає, що з нього на користь [PERSON] належить стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 55779 грн. 58 коп. Щодо вимоги позивача про стягнення 3% річних у розмірі 5006,41 грн., інфляційних збитків у розмірі 20302,98 грн., суд зазначає наступне. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем заявлено вказані вимоги за період з квітня 2017 року по вересень 2021 року включно. Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Як роз`яснив Верховний Суд України у правовій позиції від 16 грудня 2015 року у справі №6-2023цс15, закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово - комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування до таких правовідносин правових норм, установлених у статті 625 ЦК України. Інфляційне нараху-вання на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами. Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово - комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України. Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю тобто, що три проценти річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. Матеріалами справи не доведено, що заявлену у справі заборгованість за житлово-комунальні послуги відповідачем сплачено після звернення у суд із позовом, а саме після 26 травня 2025 року. Суд зауважує, що [PERSON] не направлено відповідачу претензію з вимогою виплатити кошти за оплату житлово-комунальних послуг в сумі 55 779,58 грн., інфляційні збитки в розмірі 20302,98 грн., та 3% річних в розмірі 5006, 41 грн. Доказів протилежного суду не надано. Крім того, суд вважає, що позивачем неправильно обчислений період, за який нараховані інфляційні втрати та 3% річних. Перевіривши надані позивачем розрахунки трьох процентів річних та інфляційних втрат на предмет правильності та обґрунтованості, судом встановлено, що останні здійснено арифметично не вірно оскільки згідно наданих представником розрахунків встановлено, що розрахунок здійснено за період з 25 травня 2022 року по 21 травня 2025 року (а.с. 115-116), хоча в позовних вимогах представник позивача просив стягнути три проценти річних та інфляційних втрат за період з квітня 2017 року по вересень 2021 рік, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних у розмірі 5006, 41 грн. та 20302,98 грн. інфляційних втрат є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню. Доводи відповідача [PERSON] про те, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованість за житлово-комунальні послуги заявлені поза межами позовної давності, суд відхиляє з огляду на наступне. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України корона вірусу COVID-19» на усій території України встановлений карантин з 12 березня 2020 року. 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додатко-вих соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. З урахуванням вищенаведеного, строк позовної давності за вимогами, які виникли після 02 квітня 2020 року, продовжено на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] просило стягнути із [PERSON] заборгованість за спожиті послуги за період з квітня 2017 року по вересень 2021 року у розмірі 55779 грн. 58 коп. Враховуючи вищевикладене та період, за який [PERSON] просив стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги, суд відхиляє посилання [PERSON] щодо спливу позовної давності. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] коштів за оплату житлово-комунальних послуг за період з квітня 2017 року по вересень 2021 року в розмірі 55779 грн. 58 коп. (2/3 частини заборгованості), а тому позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При пред`явленні позову [PERSON] не сплатив судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок, оскільки на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору. Пред`явлений ним позов задоволений частково, а саме відповідно на 68,8 % (55779,58/ (81088,97/100)). З огляду на це, з [PERSON] в дохід держави слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 833 грн. 30 коп. ((1211,20/ 100) х 68,8%). На підставі викладеного та

Outcome: partial