Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

Позов мотивовано тим, що позивач звернувся до відповідача ФОП [PERSON] з проханням виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості, згідно договору. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач зазначає, що роботу відповідача він оплатив авансом, передоплатою квитанції від 06.09.2021р. на суму 2000,00 грн. і від 16.08.2022р. на суму 2000,00 грн. Позивач вказує, що ФОП [PERSON] показав йому чернетку, у якій позивач побачив неточність у вимірах, проте [PERSON] самовільно зменшив площу його земельної ділянки на 0,0681 га., тому позивач вважає, що технічна документація, виконана відповідачем, не відповідає договору, генплану та площі виділеною міською радою, а виправити помилку відповідач відмовився, а відтак позивач просить суд стягнути з ФОП О.М.ШТЕФАН кошти в розмірі 4,000,00 (чотири тисячі) грн. В судовому засіданні позивач, якого підтримала і його представник, позовні вимоги підтримав в повному обсязі з урахуванням девальвації гривні на час розрахунку з підстав, наведених у заяві про уточнення позовної заяви від 03.02.2026р. та просив такі задоволити; відповідач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги позивача не визнав та заперечував проти їх задоволення. Також, заперечував, що виготовлена ним технічна документація із землеустрою виконана з помилками що не відповідають рішенню міської ради та не відповідає договору. Відповідач вказав, що Договір з [PERSON] на розроблення землевпорядної документації не складався, оскільки потрібно було вияснити причини відмови у виконанні землевпорядної роботи попередника TOB «Експерт», та уточнення площі земельної ділянки позивача, а відтак було проведено обстеження та обміри земельної ділянки позивача. Відповідач зазначає, що площа земельної ділянки визначається на підставі проведених обмірів і не завжди відповідає даним викладеним у рішеннях місцевих рад, що і сталось у даній справі. Після проведення фактичних обмірів земельної ділянки і ознайомлення з її результатами замовника, відповідачем було прийнято рішення повторно провести обміри земельної ділянки, щоб замовник Пастай конкретно показував кожну межу та зміну її конфігурації або напрямку межі земельної ділянки, для більш точного проведення обміру земельної ділянки, оскільки в рішенні вказана площа земельної ділянки 698,59 кв.м., а по факту виявилось 681 кв.м Після ознайомлення з результатами повторного обміру Пастай погодився на продовження робіт по приватизації його земельної ділянки, що розробником і було виконано. Після цього відповідач запропонував [PERSON] отримати документацію та підписати її та договір, однак Пастай настоював щоб він змінив розмір земельної ділянки в сторону сусіда [PERSON] , оскільки той побудував практично на межі з гр.. [PERSON] свій будинок і це було би причиною звернення до суду на відповідно відплатою коштів гр. [PERSON] за неправильно збудовану будівлю власного будинку. Так як відповідач на це не погодився позивач рішив повернути виплачені кошти за проведення обмірів земельної ділянки іншим шляхом. Оскільки кошти були оплачені лише за обміри земельної ділянки відповідач прийняв рішення не повертати їх замовнику. Отже, заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суди, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. Здійснюючи правосуддя (ст.5 ч.1 ЦПК), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Завданнями цивільного судочинства (ст.2 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За змістом статті 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. З огляду на викладене, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.89 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.76-88 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,78,81,82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач стверджує, що технічна документація із землеустрою виконана відповідачем з помилками, не відповідає рішенню міської ради та не відповідає договору, а відтак вважає, що порушене його право, проте суд не погоджується з такими доводами позивача з огляду на наступне. Вирішуючи даний спір суд виходить з того, що стягнення коштів за технічну документацію на землю стосується витрат на землевпорядні роботи (розробку, встановлення меж), за які платить замовник (власник або користувач) виконавцю (сертифікованому інженеру), Зокрема, технічна документація із землеустрою, це текстові та графічні матеріали, що визначають використання і охорону земель, включаючи межі ділянки, їх встановлення, обстеження та розвідку та включає розробку для первинного оформлення, відновлення меж або приватизації ділянки, при цьому саме замовником оплачуються послуги землевпорядних організацій чи інженерів, які розробляють документацію, щоб отримати необхідні витяги з кадастру для реєстрації. В судовому засіданні встановлено, що позивач відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом за померлою [PERSON] , яка померла [INFO] , зареєстрованому у реєстрі №4066 від 24.11.2000р., є спадкоємцем спадкового майна, яке складається з цілого житлового будинку в [ADDRESS] . Рішенням 26 сесії Виноградівської міської ради шостого скликання від 15.05.2014р. за №947 надано дозвіл [PERSON] для складання проекту землеустрою відведення земельних ділянок з метою передачі їх у власність для обслуговування житлового будинку. Позивач у 2022р. звернувся до відповідача ФОП- [PERSON] з усним проханням виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж його земельної ділянки в натурі на місцевості в [ADDRESS] , за що він оплатив відповідачу авансом, передоплатними квитанціями від 06.09.2021р. та 16.08.2022р. загальну суму 4000,00 грн. При цьому, як встановлено і це не заперечувалось сторонами, письмового Договору про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості між сторонами не було укладено. Між тим, відповідно до Цивільного кодексу України, договір щодо надання послуг (в тому числі землевпорядних робіт) має укладатися у письмовій формі. Недотримання цієї вимоги може мати наслідки, але якщо роботи фактично були виконані і прийняті, суд може визнати, що фактичні договірні відносини все ж існували, тобто, зазначена справа, яка розглядається в суді без письмового договору, ґрунтується на фактичних обставинах, які склались між сторонами та первинних документах. Отже, як встановлено у суді, між сторонами відбулась усна домовленість без письмового договору, а відтак між сторонами по справі склались та існують фактичні договірні правовідносини (Кондикційний позов), які виникли на підставі усної домовленості, виконання якого забезпечено сплаченими позивачем коштами в розмірі 4000,00 грн., а тому суду слід встановити докази фактичного виконання робіт та їхньої належної якості. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення. Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними (з лат. «condictio sine causa» - повернення збагачення, одержаного без правової (справедливої) підстави). Приписи глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України). Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню. Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15). Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01 квітня 2019р. у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019р. справі № 918/47/18, від 23 січня 2020р. у справі № 910/3395/19). Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов. Підсумовуючи зазначене суд зазначає, що, за загальним правилом, кондикція у її класичному розумінні є самостійним позадоговірним зобов`язальним способом захисту права власності або іншого майнового права, спрямованим на повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, тому учаснику цивільних відносин, за чий рахунок відбулося таке неправомірне збагачення. Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові №201/9127/21 від 25.09.2024р. вказала на застосування кондикційного позову до речей, визначених як індивідуальними, так і родовими ознаками, а також субсидіарно після ухвалення рішення суду про віндикацію. При цьому суд зауважує, що за своєю правовою природою кондикційні відносини у вузькому значенні цієї категорії не передбачають існування інших (зокрема, речових) відносин між їх учасниками. Це випливає, зокрема, зі змісту частини третьої статті 1212 ЦК України, згідно з якою ці правила можуть бути застосовані також і до інших відносин, які за своєю правовою природою не є суто кондикційними. Зокрема, законодавець поширив приписи глави 83 ЦК України на відносини з витребування майна власником із чужого незаконного володіння (пункт 2 частини третьої статті 1212 ЦК України). Для застосування частини третьої статті 1212 ЦК України умови, необхідні для застосування частини першої статті 1212 ЦК України (зокрема, відсутність між сторонами інших, ніж кондикційних, відносин), не встановлюються. Ключовим є те, що відносини між сторонами за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом мають підпадати під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Отже, як випливає з матеріалів даної цивільної справи, договір між замовником та виконавцем, де мали бути прописані умови приймання-передачі робіт, відповідальності сторін та порядок вирішення спорів між сторонами не був укладений, а відтак між сторонами існують кондиційні відносини. Встановлено також, що позивач відмовився від отримання виготовленої відповідачем Технічної документації, оскільки на думку позивача технічна документація із землеустрою виконана відповідачем з помилками, та не відповідає рішенню міської ради. Між тим, як встановлено у суді всупереч доводам позивача та його представника, на виконання усної домовленості між сторонами відповідач 15.08.2022р. повністю виготовив належну Технічну документацію із землеустрою по встановленню (відновленню) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками С.Пастей для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0681 га за адресою [ADDRESS] . Зокрема, відповідачем було виготовлено Завдання на складання технічної документації, Пояснювальна записка, Ситуаційний план земельної ділянки позивача в [ADDRESS] , збірний Кадастровий план, Кадастровий план земельної ділянки, Відомість з обробки теодолітного ходу, Схема прив`язки межових знаків, Акт погодження меж, Перелік обмежень, акт прийому передачі межових знаків (матеріали Технічної документації із землеустрою по встановленню (відновленню) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0681 га за адресою [ADDRESS] ), а відтак суд вважає, що відповідач надав суду всі докази, що обґрунтовано підтверджують, що ним фізично виконано необхідний обсяг робіт щодо виготовлення для позивача необхідної Технічної документації. Між тим, у судовій справі № 913/420/19 (Постанова ВС від 17.06.2020) та інших схожих справах зазначалося, що факт надання послуг з виготовлення технічної документації може підтверджуватися відповідними актами, листуванням, фактом реєстрації земельної ділянки в кадастрі. Разом з тим встановлено, що позивач, якому відповідач неодноразово нагадував про необхідність отримати виготовлену ним Технічну документацію на його земельну ділянку, не підписав та не прийняв зазначену технічну документацію, при цьому не надав обґрунтовану відмову, а відтак суд розцінює це як прийняття ним робіт, виконаних відповідачем. Таким чином, аналіз зазначених документів свідчить проте що, відповідачем необхідні технічні роботи були фактично виконані, їх результати були належним чином відображенні у відповідній Технічній документації із землеустрою по встановленню (відновленню) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками для будівництва та обслуговування житлового будинку [ADDRESS] , площею 0,0681 га, проте від отримання їх позивач відмовився. Як встановлено із пояснень відповідача договір з [PERSON] на розроблення землевпорядної документації не складався, оскільки потрібно було вияснити причини відмови у виконанні землевпорядної роботи попередника TOB «Експерт», та уточнення площі земельної ділянки. Для чого було проведено обстеження та обміри земельної ділянки позивача, оскільки площа земельної ділянки визначається на підставі проведених обмірів і не завжди відповідає даним викладеним у рішеннях місцевих рад. Після повторного проведення за участю замовника фактичних обмірів земельної ділянки замовника було встановлено, що в рішенні міської ради вказана площа земельної ділянки 698,59 кв. м., а по факту 681 кв.м Оскільки як у позові так і у судовому засіданні позивач стверджував про неналежну якість (невірні розміри), які провів відповідач, судом було роз`яснено позивачу його право клопотати перед судом про проведення судової земельно-технічної експертизи, яка підтвердить, що розміри відповідають фактичним обмірам та нормативним документам, оскільки сам Замовник має довести, що документація є неякісною, зокрема, чи відповідає розроблена технічна документація вимогам законодавства та чи є зазначені розміри ділянки коректними згідно з фактичними замірами та існуючими даними кадастру, проте позивач у суді відмовився від проведення об`єктивної експертизи, яка-б могла підтвердити або спростувати, що розміри відповідають фактичним обмірам та нормативним документам. Між тим, замовник має право вимагати повернення коштів, якщо виконавець надав послуги неналежної якості, тобто якщо виготовлена технічна документація містить критичні помилки (наприклад, невірні розміри ділянки), які роблять її непридатною для подальшого використання (реєстрації, приватизації тощо), проте позивач у суді не надав обґрунтовані докази невідповідності розмірів (наприклад, дані іншого обміру, відмову відповідного державного органу у погодженні документації із зазначенням конкретних причин). При цьому суд виходить з того, що сама по собі суб`єктивна незгода замовника з розмірами, якщо вони відповідають фактичним замірам і нормативам, не є підставою для повернення коштів, оскільки фактичні розміри земельної ділянки в натурі можуть відрізняються від тих, на які розраховував замовник. Отже суд приходить до переконання, що в даній конкретній ситуації відсутнє стверджуване позивачем порушення його прав відповідачем як необхідна підстава для стягнення з відповідача коштів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тобто договір - це домовленість, що свідчить про волевиявлення сторін та узгодження їхніх дій. Він є інститутом добровільного виконання зобов`язань для отримання результату, задля якого його укладено, і якого намагаються досягти сторони шляхом вчинення певних дій. Отже, основною метою укладення договору є отримання сторонами результату, задля якого цей договір було укладено, та якого сторони за договором намагаються досягти шляхом вчинення певних дій. Згідно зі статтею 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суд встановив, що, укладаючи усний договір позивач розраховував на отримання від відповідача розроблення землевпорядної документації на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку [ADDRESS] , розмір якої відповідав би рішенню 26 сесії Виноградівської міської ради шостого скликання від 15.05.2014р. за №947, при цьому від отримання виготовленої Технічної документації в подальшому відмовився. З цього приводу суд зазначає, що тлумачення як статті 3 ЦК України загалом свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки),базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Позивач, перераховуючи кошти відповідачу, які відповідач витратив на обміри земельної ділянки позивача та виготовлення з приводу цього Технічної документації знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), і, оплативши наперед кошти 4000,00 грн. відповідачу за роботу, після виготовлення відповідачем Технічної документації відмовився від її отримання, а тому поведінка позивача є суперечливою, а відтак, за таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача коштів в розмірі 4 000 грн. При цьому суд посилається на загальні правові висновки щодо застосування норм процесуального права, зокрема щодо стандартів доказування, які у своєму правозастосуванні є універсальними для розгляду усіх справ у судах, незалежно від характеру спірних правовідносин. Водночас їх застосування залежить саме від встановлених обставин справи, які були досліджені і оцінені судом на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до вимог та

Outcome: dismissed