Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

11.07.2024 позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просить усунути перешкоди в користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом зобов`язання [PERSON] передати комплект ключів від квартири [PERSON] ; встановити порядок користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , наступним чином: виділити у користування позивачу житлову кімнату 12,5 кв м., визначену на плані технічного паспорту квартири, як приміщення № 6 квартири [ADDRESS] (12,5 кв. м.) з балконом, на який є вихід з цієї кімнати, що відповідає 1/2 частки у праві спільної часткової власності; виділити у користування [PERSON] житлову кімнату 17,0 кв. м визначену на плані технічного паспорту квартири, як приміщення № 2 квартири [ADDRESS] (12,5 кв.м.); у загальному користуванні [PERSON] та [PERSON] залишити: кухню площею - 5,8 кв. м, вбиральню площею - 1,0 кв. м, ванну кімнату площею - 2,1 кв. м, коридор площею - 6,5 кв. м, вбудовану шафу - 0,3 кв. м. В обґрунтування вимог зазначив, що 18.12.2007 сторони придбали в спільну часткову власність в рівних частках кожний, квартиру за [ADDRESS] . 19.12.2007 в КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» було зареєстровано за сторонами в рівних частках (по 1/2 ) право приватної спільної часткової власності на спірну квартиру. З часу укладення договору розподіл часток між сторонами, як співвласниками, не змінився. З 06.06.2008 сторони проживали у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.08.2023. Зважаючи на те, що позивач та відповідачка вже не є подружжям, у нього виникла потреба у встановленні порядку користування квартирою згідно належних кожному зі співвласників часток. Відповідачка не тільки не дає своєї добровільної згоди на встановлення такого порядку користування, а ще й чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні належною йому 1/2 частки у квартирі, змінивши замок до вхідних дверей спільної квартири, внаслідок чого він вже більше року вимушено проживає за іншою адресою, в квартирі, яка належить його батькові. У зв`язку з тим, що поділити квартиру в натурі неможливо, оскільки жилі приміщення в них не ізольовані між собою, дійти згоди щодо порядку користування спірною квартирою сторони не можуть, тому позивач вважає, що його право на вільне користування належним нерухомим майном підлягає судовому захисту. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16.07.2024 позовну заяву залишено без руху через її невідповідність ст. ст. 175, 177 ЦПК України. 22.07.2024 надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17.09.2024 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд за правилами загального позовного провадження. 17.10.2024 підготовче судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді у щорічній відпустці. 19.11.2024 підготовче судове засідання відкладено за клопотанням відповідачки, продовжено строк проведення підготовчого провадження. Ухвалою суду від 18.12.2024 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. 14.01.2025 судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді у щорічній відпустці. 04.02.2025, 12.03.2025 судове засідання відкладено за клопотанням представниці відповідачки. 15.04.2025 судове засідання відкладено за клопотанням відповідачки. 15.05.2025 в судовому засіданні оголошено перерву у зв`язку з закінченням робочого часу. 19.06.2025 судове засідання відкладено за клопотанням відповідачки та її представника. 22.07.2025 судове засідання відкладено за клопотанням представника позивача. 18.09.2025 судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді у щорічній відпустці. 09.10.2025 судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідачки та за клопотанням її представника. 11.11.2025, 03.12.2025 судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідачки. 23.12.2025 судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді у щорічній відпустці. 29.01.2026 судове засідання відкладено для ухвалення та проголошення рішення. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явилися, звернулися до суду з заявами про відкладення розгляду справи. Разом тим, суд зазначає наступне. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства, відповідно до положень ст.2 ЦПК України, є розумність строків розгляду справи судом. У відповідності до статті 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтись в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року зазначено, що держава, яка створює суди апеляційної чи касаційної інстанцій, має забезпечити, щоб особи, які відповідають перед законом, мали можливість користуватись всіма фундаментальними гарантіями статті 6 Конвенції в провадженнях у цих судах. Суд повторює, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Ефективність судового захисту залежить не тільки від досконалості процедури розгляду судами справ, а й від поведінки осіб, які беруть участь у справі, сумлінного здійснення ними своїх процесуальних прав і обов`язків. Відповідно до частини 1 статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Верховний Суд наголошує, що цивільний процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в цивільному судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду. Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій. Як на поважність неприбуття в судове засідання представниця відповідачки до клопотання про відкладення судового розгляду долучає довідку №500/13.15-2.26. З даної довідки вбачається, що відповідачка [PERSON] перебуває на стаціонарному лікуванні з 26.01.2026 по даний час. Довідка видана 27.01.2026, судове засідання призначено на 29.01.2026. Отже, суд приходить до висновку, що відповідачкою не надано суду підтвердження поважності неприбуття в судове засідання саме 29.01.2026. Суд зауважує, що дії відповідачки та її представника щодо подання клопотання про відкладення розгляду справи та їх неявка у судові засідання, свідчать про зловживання ними процесуальними правами та безпідставне затягування провадження у справі. Заслухавши думку учасників судового засідання, суд вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності відповідачки та її представника. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 18.12.2007 зареєстрованого в реєстрі за № 2900, [PERSON] та [PERSON] стали співвласниками (в рівних частках кожний) квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на частку в квартирі за адресою: [ADDRESS] , підтверджується й іншими матеріалами справи, а саме: - Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17110797 від 19.12.2007; - Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №382594457 від 12.06.2024; - будинковою книгою №74162; технічний паспорт на квартиру, інвентаризаційна справа №13143). Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.08.2023 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] неодноразово звертався до органів поліції у зв`язку з наявними перешкодами з боку відповідачки щодо володіння позивачем своїм майном, проте йому рекомендовано звернутися до суду для вирішення спірних цивільно-правових відносин. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 Цивільного кодексу України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири), виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком (квартирою) з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, від якого не відійшов Верховний Суд у постанові від 31 липня 2019 року у справі № 127/7320/13 (провадження № 61-18125св18). За змістом статті 358 ЦК України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Враховуючи, що спірна квартира складається з двох кімнат, суд доходить висновку про можливість встановлення порядку користування квартирою шляхом виділу кожному із співвласників у користування по кімнаті, а кухню, коридор, ванну кімнату з вбиральнею (санвузол) залишити у загальному (спільному) користуванні учасників спільної часткової власності. Такий порядок користування спірною квартирою враховує баланс інтересів співвласників та забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов є обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому враховуючи те, що позов підлягає задоволенню з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути понесені судові витрати.

Outcome: approved