Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

09.12.2025 представник позивача за довіреністю ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» - адвокат Пархомчук С.В. через підсистему «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (у тексті - підсистема «Електронний суд» ЄСІТС) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.11.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (у тексті - ТОВ «Лінеура Україна») та [PERSON] уклали кредитний договір № 1255734 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Договір укладений в електронному вигляді та підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надісланий ТОВ «Лінеура Україна» на номер мобільного телефону [PERSON] . Відповідно до умов договору позика надається шляхом перерахування товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок, вказаний клієнтом. ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за договором виконало, перерахувавши 17.11.2020 на картковий рахунок [PERSON] 6000,00 грн. В свою чергу [PERSON] свої зобов`язання за договором не виконала, не повернула кредитні кошти та нараховані відсотки, у зв`язку з чим в неї утворилася заборгованість. 07.09.2021 між ТОВ «Лінеура Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті Фінанс Груп» (у тексті - ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп») укладено договір факторингу № 1-07092021, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» за плату відступило ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» належні йому права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників, у тому числі і до [PERSON] 07.09.2021 між ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» та ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» укладено договір відступлення права вимоги № 2-07/09/2021, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» за плату відступило, а ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» набуло права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 1255734 від 17.11.2020. На даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань за договором і заборгованість не погашає, що є порушенням законних прав ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн», у зв`язку з чим воно вимушене звернутись до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором № 1255734 від 17.11.2020 в розмірі 10593,20 грн, а також судові витрати. Ухвалою від 15.12.2025 позовну заяву судом прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» до відповідача [PERSON] . Згідно рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 06.02.2023 у справі про розірвання шлюбу № 139/1/23, відповідачу [PERSON] відновлено дошлюбне прізвище [PERSON] . (а. с. 13, 14). Цією ж ухвалою вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а відповідачеві встановлено строк 15 днів з дня вручення ухвали для подання відзиву на позов чи клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Позивачеві та його представникові копію ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 15.12.2025 надіслано та доставлено в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд» ЄСІТС 16.12.2025, що підтверджується відповідними довідками, складеними відповідальним працівником суду (а. с. 16, зворот а. с. 16). Копія ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 15.12.2025, яка 16.12.2025 надіслана відповідачеві рекомендованим листом з повідомленням про вручення за його зареєстрованим місцем проживання, 30.12.2025 повернулась до суду без вручення з відміткою «Адресат відсутній» (а. с. 26, 27). 06.01.2026 судом прийнято рішення про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, про що постановлено відповідну ухвалу (а. с. 28). Судове засідання призначене на 02.02.2026 (зворот а. с. 28). Позивачеві та його представникові копію ухвали про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін від 06.01.2026 та судову повістку про виклик до суду в цивільній справі доставлено в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд» ЄСІТС 08.01.2026, що підтверджується відповідною довідкою, складеною відповідальним працівником суду (а. с. 31, зворот а. с. 31). Копії ухвал про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 15.12.2025 і про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін від 06.01.2026, та судова повістка про виклик до суду в цивільній справі, які 08.01.2026 надіслані відповідачеві рекомендованим листом з повідомленням про вручення за його зареєстрованим місцем проживання, 27.01.2026 повернулись до суду без вручення з відміткою «Адресат відсутній» (а. с. 32, 33). 08.01.2026 на офіційному веб-порталі Судової влади України розміщено оголошення про виклик [PERSON] до суду (а. с. 30). 02.02.2026 від [PERSON] до суду надійшло заперечення проти позову та заява про застосування строку позовної давності, в яких вона зазначила, що не погоджується з позовними вимогами ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн», оскільки сплив строк позовної давності, тому що вона не здійснювала платежів та не визнавала борг. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 09.02.2026 представник позивача через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС надіслав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що вважає його безпідставним, необґрунтованим та таким, що підлягає залишенню без розгляду та задоволення, оскільки перебіг строку позовної давності у період з 02.04.2020 по 04.09.2025 був зупинений: спочатку у зв`язку із запровадженням карантину, а починаючи з 24.02.2022 - у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану. Тому строк позовної давності до позивних вимог про стягнення заборгованості за зазначеним кредитним договором не підлягає застосуванню. Просить позовні вимоги про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання 12.02.2026 не з`явився; у пункті 4 прохальної частини позовної заяви просить суд розгляд справи здійснювати за його відсутності (а. с. 5). Відповідач в судове засідання 12.02.2026 не з`явився, при тому, що про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а. с. 54). 02.02.2026 подав до суду заяву про розгляд справи без його участі (а. с. 50). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18). Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст. 275 Цивільного процесуального кодексу України (у тексті - ЦПК України). За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про її розгляд. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.11.2020 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено договір № 1255734 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (у тексті також договір та/або кредитний договір). За умовами договору товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума кредиту складає 6000,00 грн (п. 1.2.); строк кредиту 28 днів (п. 1.3.); тип процентної ставки - фіксована. Процентна ставка за користування кредитом залежить від фактичного виконання клієнтом умов договору та становить: знижена процентна ставка становить 0,01 % процентів від суми кредиту за кожен день користування кредитом (3,65 процентів річних), застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.3. цього договору, якщо в цей строк клієнт здійснить повне погашення кредитної заборгованості або здійснить таке погашення протягом трьох календарних днів, що слідують за датою повернення кредиту, що вказана в графіку платежів (п/п. 1.4.1.); стандартна процента ставка складає 1,90 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом (693,50 процентів річних), застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.3. цього договору, якщо клієнт не виконав умови, зазначені в п/п. 1.4.1. договору для застосування зниженої процентної ставки (п/п. 1.4.2.); кредит надається товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку клієнта, зазначену клієнтом в особистому кабінеті, що має наступні реквізити № [NUMBER] (п. 2.1.); сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з графіком платежів, а у випадку якщо відбулося продовження строку користування кредитом - не пізніше дня, що є новою датою повернення кредиту, що вказано в додатковому договорі та відображається клієнту в особистому кабінеті (п. 5.1.); сторони несуть відповідальність за порушення умов цього договору згідно з чинним законодавством України та цим договором (п. 7.1.); підписуючи цей договір клієнт підтверджує, що перед укладенням цього договору йому була в чіткій та зрозумілій формі надана інформація, вказана в ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та розміщена на веб-сайті; він ознайомлений з усіма умовами правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Лінеура Україна», розміщеними на веб-сайті та затвердженими наказом № 07-ОД від 19.02.2020, повністю розуміє, погоджується з ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватися; дані, що стосуються його особи (дані паспорту, РНОКПП, ПІБ, місце проживання, інше), зазначені в преамбулі, та реквізитах сторін цього договору є актуальними, правильними та відповідають дійсності. Клієнт погоджується, що наявність помилок та/або неточностей, та/або описок в таких даних, не пливають на зобов`язання клієнта, передбачені цим договором; у разі, якщо клієнт перебуває у шлюбі або фактичних шлюбних відносинах, від діє зі згоди іншого з подружжя (п. 9.10.). [PERSON] підписала кредитний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором 17.11.2020 о 20:49:08 год., про що свідчить п. 10. договору, який містить відповідну інформацію, а також її прізвище, ім`я, по батькові, РНОКПП, адресу реєстрації, реквізити паспорта, номери мобільних телефонів, адресу електронної пошти. Довідкою про ідентифікацію підтверджується, що [PERSON] ідентифікована ТОВ «Лінеура Україна», яке 17.11.2020 надіслало на номер мобільного телефону [NUMBER] одноразовий ідентифікатор А805, скориставшись яким вона акцептувала договір в інформаційно-телекомунікаційній системі https://credit7.ua/. Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 «Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової системи, що додана до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти договір, і надсилаються інші сторони цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифра, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайт інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення... Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позичальником за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами». Без реєстрації та здійснення входу на веб-сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20, від 12.08.2022 у справі № 234/7297/20, від 09.02.2023 у справі № 640/7029/19. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі № 561/77/19 від 16.12.2020 зазначив: «Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним у письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 № 127/33824/19. Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі». Частиною 1 ст. 638 Цивільного кодексу України (у тексті - ЦК України) передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначені ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. У п. п. 5, 6 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. Якщо покупець (споживач, замовник) укладає електронний договір шляхом розміщення замовлення за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, продавець (виконавець, постачальник) зобов`язаний оперативно підтвердити отримання такого замовлення. Замовлення або підтвердження розміщення замовлення вважається отриманим у момент, коли сторона електронного договору отримала доступ до нього. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, в установлений строк і відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Щодо виконання [PERSON] зобов`язання за кредитним договором, суд зазначає, що предметом цього договору є кредит в сумі 6000,00 грн, який надається строком на 28 днів - до 15.12.2020, з фіксованою процентною ставкою, яка залежить від фактичного виконання клієнтом умов договору та становить за зниженою процентною ставкою 0,01 %, за стандартною - 1,90 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом. Відповідно до графіку платежів, що є додатком № 1 до договору, [PERSON] 15.12.2020 повинна була повернути 6016,80 грн, з яких 6000,00 грн - сума кредиту, 16,80 грн - проценти за користування кредитом. Факт отримання [PERSON] кредиту підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 2643_250715122634 від 15-07-2025, відповідно до якої 17-11-2020 о 20:50:14 год. на платіжну картку клієнта успішно перераховані кошти в сумі 6000,00 грн, маска картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua - 72736785. Щодо права ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» заявляти до [PERSON] вимогу за кредитним договором. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 і ст. 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. 07.09.2021 між ТОВ «Лінеура Україна» (клієнт) та ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» (фактор) укладено договір факторингу № 1-07092021, відповідно до умов якого фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами (портфель заборгованості). Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 1-07092021 від 07.09.2021 ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» набуло право грошової вимоги за кредитним договором № 1255734 від 17.11.2020, боржником за яким є [PERSON] , в сумі 10593,20 грн, з яких: 6000 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 4593,20 грн - сума заборгованості за відсотками. 07.09.2021 між ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» (кредитор) та ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» (новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги № 2-07/09/2021, відповідно до умов якого кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором, а новий кредитор заміняє як сторону - кредитора у кредитному договорі, та приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором. Новий кредитор сплачує кредитору вартість прав вимоги, що відступаються (відчужуються), в порядку та на умовах, передбачених договором. В дату підписання цього договору відступлення прав вимоги кредитор вважається таким, що відступив, а новий кредитор таким, що набув права вимоги до боржника та набув усіх прав та обов`язків сторони - кредитора за кредитним договором (п. 1.2.). Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги № 2-07/09/2021 від 07.09.2021 ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» набуло право грошової вимоги за кредитним договором № 1255734 від 17.11.2020, боржником за яким є [PERSON] , в сумі 10593,20 гривень, з яких: 6000,00 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 4593,20 грн - сума заборгованості за відсотками. Таку позовну вимогу позивач обґрунтовує, зокрема, випискою з особового рахунка за кредитним договором № 1255734 від 17.11.2020, за період 17.11.2020 - 12.06.2025, з якої вбачається, що позивач та наступний після первісного кредитора - ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» жодних нарахувань не здійснювали, а первісний кредитор - ТОВ «Лінеура Україна» нараховувало відсотки за користування [PERSON] кредитом поза межами строку кредитування. Велика Палата Верховного Суду у п. 54 постанови від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 висловила правову позицію, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Поняття «користування кредитом» є окремим випадком «користування чужими коштами». «Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (п. 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17). Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК (п. 35 зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду). Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу) (п. 81). У пунктах 84 - 87 цієї постанови Великої Палати Верховного Суду зазначено, що зі спливом строку кредитування позичальник не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України (п. 84); очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними (п. 85); невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України (п. 86); надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця (п. 87). Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України (п. 91 наведеної постанови Великої Палати Верховного Суду). Аналогічних висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла в постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). У постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від таких висновків. Щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування на підставі умов договору, Велика Палата Верховного Суду у п. 114 постанови від 05.04.2023 в справі № 910/4518/16 зазначила, що сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх, а у п. 120 - що у цивільних відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин (п. 120). З урахуванням наведених норм цивільного законодавства та судової практики суд прийшов до висновку, що у п. 1.4. договору № 1255734 від 17.11.2020 сторони передбачили проценти тільки за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). За таких обставин суд вважає за необхідне застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Пунктом 1.3. договору передбачено, що строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в розділі 4 цього договору. У п. 4.1. розділу 4 договору зазначено, що у випадку неможливості виконання зобов`язань за договором у повному обсязі у встановлений термін та за умови, що заборгованість за кредитом складає не менше 400,00 грн (включно) клієнт може ініціювати продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення кредиту, шляхом укладення додаткової угоди до договору. Матеріали справи такої додаткової угоди не містять. Отже, оскільки строк кредитування за договором № 1255734 від 17.11.2020 закінчився 15.12.2020 і він не пролонгований, то доведеною є сума заборгованості [PERSON] за цим договором 9192,00 грн: з них 6000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 3192 грн (1,9 % ? 6000,00 грн : 100 % = 114 грн ? 28 днів = 3192,00 грн) - заборгованість за відсотками. Така позиція суду ґрунтується на висновку Великої Палати Верховного Суду, зробленому у п. 100 постанови від 05.04.2023 в справі № 910/4518/16, згідно з яким, якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України. Щодо заяви [PERSON] від 02.02.2026 про застосування строку позовної давності, суд зазначає, що вона не підлягає застосуванню з наступних підстав. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України запроваджено карантин, який неодноразово продовжувався, востаннє постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 (із змінами) до 30.06.2023. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнені п. 12 такого змісту «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності, який набрав чинності 04.09.2025, пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України виключено. У зв`язку з наведеним, перебіг строку позовної давності у період з 02.04.2020 до 04.09.2025 був зупинений. Кредитний договір між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладений 17.11.2020, тобто в період зупинення строків позовної давності. Враховуючи наведене, перебіг трирічного строку позовної давності розпочався 04.09.2025. Однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін (п. 4 ч. 3 ст. 2 ЦПК України), відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 2 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України). Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а п. 3 ч. 2 цієї статті, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач заявив до суду позовну вимогу з ціною позову 10593,20 грн, сплативши судовий збір у розмірі 2422,40 грн (а. с. 6). Суд у цьому рішенні прийшов до висновку про задоволення позову в розмірі 9192,00 грн, що становить 86,77 % від ціни позову. Тому і компенсація судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подання до суду позовної заяви підлягає в розмірі 86,77 %, що становить 2101,91 грн. У позовній заяві (звороти а. с. 4, 5) та в заяві про розподіл/відшкодування/компенсацію судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи (а. с. 17 - 19) позивач просить суд стягнути з [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10500,00 грн. Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. У цій справі між ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» та адвокатом Пархомчуком Сергієм Валерійовичем 09.07.2025 укладено договір № 09/07/2025 про надання правової допомоги. Відповідно до умов договору клієнт доручає, а адвокат приймає доручення і бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених договором (п. 1.1.); за цим договором адвокат надає клієнту наступні види правової допомоги: представництво інтересів клієнта у судах під час здійснення, зокрема, цивільного судочинства, а також інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності клієнта (п. 1.2.); вартість правової допомоги адвоката (гонорар) обчислюється, виходячи з фактично затрачених годин роботи адвоката (погодинна оплата), та розраховується, виходячи з вартості години роботи адвоката, яка встановлюється сторонами у розмірі 2000,00 грн за одну годину фактично витраченого часу на надання правової допомоги (п. 3.1.); факт надання адвокатом правової допомоги клієнту підтверджується актом приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), який містить детальний опис виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та здійснених ним витрат (п. 3.3.); сторони погодили, що клієнтом буде сплачено адвокату гонорар за виконану роботу, протягом 20 банківських днів з моменту підписання акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг). Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до акту про отримання правової допомоги від 16.12.2025 (а. с. 21) загальна вартість за послуги з надання правової допомоги адвокатом складає 10500,00 грн. На підставі зазначеного акту адвокатом Пархомчуком С.В. на таку суму складено рахунок № 16.12.2025-86 від 16.12.2025 (а. с. 24). Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статтях 141, 142 ЦПК України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, оскільки цивільне процесуальне законодавство встановлює критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Аналогічні висновки зроблені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду в постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 у справі № 925/1137/19. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited» v Ukraine), заява № 19336/04, п. 268). Таким чином, під час вирішення питання визначення суми відшкодування витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з фінансового стану обох сторін, поведінкою сторін під час судового процесу тощо. У рішенні від 18.02.2022 у справі «Чоліч проти Хорватії» (COLIC v. Croatia), заява № 49083/18, ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними, а також були розумними у своєму розмірі (пункт 77). ЄСПЛ наголошує на необхідності об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність). Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінюючи їх необхідність. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21. Під час визначення суми відшкодування суд має керуватись критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: - має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами,

Outcome: partial