Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

ТОВ «Цикл Фінанс» звернулося до суду з позовною заявою, мотивуючи позовні вимоги тим, що «09.07.2007 між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №014/2184/73/1073, згідно умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 18 500,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути кредит у повному розмірі у строк до 08.07.2013 та сплатити проценти за користування кредитними коштами у розмірі 13,00% річних. В забезпечення виконання зобов?язань за кредитним договором 09.07.2007 між банком та [PERSON] укладено договір поруки №011/2184/73/1074. 18.01.2024 між АТ «Райффайзен Банк» та Акціонерним товариством «Оксі Банк» укладено договір відступлення права вимоги №114/2-66, відповідно до якого АТ «Оксі Банк» набуло права вимоги за кредитним договором та договором поруки. 18.01.2024 між АТ «Оксі Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» укладено договір відступлення права вимоги №114/2-66-1, відповідно до якого ТОВ «Цикл Фінанс» набуло права вимоги за кредитним договором та договором поруки. Таким чином, на даний момент всі права кредитора за вищевказаними договорами належать ТОВ «Цикл Фінанс». 19.11.2010 Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області ухвалено рішення у справі №2-12302/10 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, яким позов задоволено; стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість по кредиту та відсотках в сумі 28 601,47 доларів США, що еквівалентно 227 029,89 грн, а також судовий збір в сумі 1 700,00 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 120,00 грн. Однак станом на 15.08.2025 рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19.11.2010 у справі №2-12302/10 боржниками не виконано. Відповідно до ст. 625 ЦК України, відповідачі зобов`язані сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних. Станом на 28.07.2025 загальна сума заборгованості трьох процентів річних від простроченої суми за кредитним договором №014/2184/73/1073 від 09.07.2007 за період з 02.04.2017 до 01.03.2020 становить 2 503,22 доларів США. Тому просять стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «Цикл Фінанс» заборгованість трьох процентів річних від простроченої суми за кредитним договором №014/2184/73/1073 від 09.07.2007 за період з 02.04.2017 до 01.03.2020 у розмірі 2 503,22 доларів США, а також судові витрати, понесені на сплату судового збору». 24.09.2025 до Вінницького районного суду Вінницької області на підставі ухвали судді Вінницького міського суду Вінницької області від 02.09.2025 передано за підсудністю вищезазначену позовну заяву. Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 01.10.2025 відкрив провадження у даній справі та призначив судовий розгляд у порядку спрощеного позовного провадження. Судовий розгляд відкладався з поважних причин. Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою від 13.01.2026 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» залишив без руху та надав позивачу строк для усунення недоліків. 21.01.2026 представник ТОВ «Цикл Фінанс» Жабченко Т.М. подала заяву про усунення недоліків. У судове засідання 09.02.2026 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. У матеріалах справи наявна заява представник ТОВ «Цикл Фінанс» Жабченко Т.М., у якій вона просить розгляд справи проводити без участі представника ТОВ «Цикл Фінанс», не заперечують проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. У частині третій статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися без повідомлення причин, хоч про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом у встановленому законом порядку за адресами зареєстрованих місць проживання, заяв про розгляд справи без їхньої участі або про відкладення розгляду справи до суду не подавали. Відзиви на позовну заяву відповідачами у запропонований судом строк до суду не подано. Крім того, інформація щодо розгляду справи міститься на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет (вебадреса сторінки http://vnr.vn.court.gov.ua). Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою сторони позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання 09.02.2026 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Оглянувши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом установлено, що 09.07.2007 між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №014/2184/73/1073, за умовами якого кредитор, на положеннях та умовах цього договору, надає позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 18 500,00 доларів США, що підтверджується копією такого договору. 09.07.2007 між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено договір поруки №011/2184/73/1074, згідно з умовами якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед банком відповідати по боргових зобов`язаннях боржника [PERSON] , які виникають з умов кредитного договору №014/2184/73/1073 від 09.07.2007, а саме: повернути кредит в розмірі 18 500,00 доларів США, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови кредитного договору в повному обсязі, що підтверджується копією такого договору. Хмельницький міськрайонний суд заочним рішенням від 19.11.2010 (справа №2-12302/10) стягнув солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Хмельницької обласної дирекції заборгованість за кредитом та відсотками в сумі 28 601,47 доларів США, що еквівалентно 227 029,89 грн; стягнув солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Хмельницької обласної дирекції судовий збір в сумі 1 700 грн 00 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі 120 грн 00 коп., що підтверджується копією такого рішення. Згідно з копією договору відступлення права вимоги №114/2-66 від 18.01.2024, укладеного між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» та Акціонерним товариством «Оксі Банк», первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору за плату, а новий кредитор приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (портфель заборгованості). Відповідно до копії реєстру боржників від 22.01.2024, АТ «Райффайзен Банк» відступило АТ «Оксі Банк» право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №014/2184/73/1073 від 09.07.2007. З копії додатку №6 до договору відступлення прав вимоги №114/2-66 від 18.01.2024 убачається, що АТ «Райффайзен Банк» відступило АТ «Оксі Банк» право вимоги до [PERSON] за договором поруки №011/2184/73/1074 від 09.07.2007. Згідно з копією договору відступлення права вимоги №114/2-66-1 від 18.01.2024, укладеного між Акціонерним товариством «Оксі Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», первісний кредитор зобов`язується передати (відступити) новому кредиторові плату, а новий кредитор зобов`язується прийняти набуті первісним кредитором права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників (портфель заборгованості). Відповідно до копії реєстру боржників від 22.01.2024, АТ «Оксі Банк» відступило ТОВ «Цикл Фінанс» право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №014/2184/73/1073 від 09.07.2007. З копії додатку до договору відступлення прав вимоги №114/2-66-1 від 18.01.2024 убачається, що АТ «Оксі Банк» відступило ТОВ «Цикл Фінанс» право вимоги до [PERSON] за договором поруки №011/2184/73/1074 від 09.07.2007. Згідно з копією розрахунку заборгованості трьох процентів річних від простроченої суми за кредитним договором №014/2184/73/1073 від 09.07.2007, за період з 02.04.2017 до 31.12.2017 сума 3% річних складає 644,12 доларів США; за період з 01.01.2018 до 31.12.2018 858,04 доларів США; за період з 01.01.2019 до 31.12.2019 858,04 доларів США; за період з 01.01.2020 до 01.03.2020 143,01 доларів США; загальна сума 3% річних за період з 02.04.2017 до 01.01.2020 складає 2 503,22 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 (справа № 686/21962/15-ц), у якій відступлено від правового висновку, зробленого Верховним Судом України у постанові від 20.01.2016 (справа № 6-2759цс15), який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України); та правового висновку у постанові від 02.03.2016 (справа № 6-2491цс15), який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 5 ст. 11 ЦК України не дає підстав для застосування ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 (справа №910/10156/17) вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Правовий аналіз статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 (справа № 310/11534/13-ц), від 04.06.2019 (справа № 916/190/18). За змістом частини другої статті 625 ЦК України, три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а тому відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Враховуючи наведене, 3% річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема, нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 (справа № 905/600/18) зроблено правовий висновок про те, що, враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). Установлено, що Хмельницький міськрайонний суд заочним рішенням від 19.11.2010 (справа №2-12302/10) стягнув солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Хмельницької обласної дирекції заборгованість за кредитом та відсотками в сумі 28 601,47 доларів США, що еквівалентно 227 029,89 грн, що підтверджується копією такого рішення. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист, яка охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18). Спірні правовідносини стосуються реалізації кредитором свого права на притягнення боржників до відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, визнаного рішенням суду. Даних про добровільне або примусове виконання заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду від 19.11.2010 у справі №2-12302/10 матеріали справи не містять. У даному випадку договірні правовідносини трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України на всю суму боргу, яка стягнена судовим рішенням. Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 31.07.2024 (справа № 161/11703/22). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Аналіз указаних норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. Відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 (справа № 906/1174/18) зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 (справа № 910/12525/20) зроблено висновок, що відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. 18.01.2024 між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» та Акціонерним товариством «Оксі Банк» було укладено договір відступлення права вимоги №114/2-66, за яким Акціонерне товариство «Оксі Банк» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №014/2184/73/1073 від 09.07.2007, а також право вимоги до [PERSON] за договором поруки №011/2184/73/1074 від 09.07.2007. У подальшому 18.01.2024 між Акціонерним товариством «Оксі Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» було укладено договір відступлення права вимоги №114/2-66-1, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №014/2184/73/1073 від 09.07.2007, а також право вимоги до [PERSON] за договором поруки №011/2184/73/1074 від 09.07.2007. Враховуючи, що заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 19.11.2010 у справі №2-12302/10 не було виконано, що свідчить про порушення грошового зобов`язання, у позивача ТОВ «Цикл Фінанс», яке є правонаступником АТ «Райффайзен Банк», виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Крім того, слід зазначити, що право кредитора на звернення до суду із позовом на підставі статті 625 ЦК України про стягнення трьох процентів річних за весь період прострочення виконання рішення суду виникає як до боржника так і до поручителя, оскільки останній, у зв`язку із ухваленням судового рішення про стягнення заборгованості також набув статусу боржника. Так, відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У статті 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом статей 553, 554 ЦК України, обсяг відповідальності поручителя встановлюється умовами договору поруки виходячи із умов основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, адже обсяг зобов`язань поручителя перед кредитором не може бути більшим, ніж обсяг зобов`язань боржника. Законодавцем надано право сторін на визначення чіткого обсягу відповідальності поручителя перед кредитором в умовах відповідного договору. У даному випадку позивачем ТОВ «Цикл Фінанс» доведено порушення відповідачами [PERSON] та [PERSON] грошових зобов`язань, що виникли з рішення Хмельницького міськрайонного суду від 19.11.2010 у справі №2-12302/10, тому наявні підстави для солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON] суми трьох процентів річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у розмірі 2 503,22 доларів США, нарахованих за період з 02.04.2017 до 01.03.2020. Слід також зазначити, що законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме: продовження позовної давності. Із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку до 30 червня 2023 року (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»). Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону №540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року). Тобто строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625 ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом №540-ІХ (02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину. Такі висновки щодо застосування Закону №540-ІХ викладені в пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.09.2023 (справа №910/18489/20), а також в постановах Верховного Суду від 07.09.2022 (справа №679/1136/21), від 16.11.2023 (справа №487/1342/21), від 20.04.2023 (справа №728/1765/21). У даній справі грошове зобов`язання, підтверджене заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 19.11.2010 у справі №2-12302/10, відповідачами не виконано, таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому у позивача право на позов про стягнення 3% річних виникло за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Однак, стягнення сум за статтею 625 ЦК України підлягає обмеженню строком давності, який підлягає обрахуванню з урахуванням Закону №540-ІХ. Отже, зазначений у позовній заяві позивачем період є належним періодом обрахунку 3% річних. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що слід задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, доказів на спростування встановлених судом обставин не надали. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява №4909/04). Враховуючи повне задоволення позовних вимог позивача, у порядку, передбаченому статтею 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 3 028,00 грн у рівних частках слід стягнути з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved