Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

ТОВ "ФК ''Гелексі" звернулись до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості у сумі 21449,50 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 18.10.2019 року між [PERSON] та ТОВ "Фінансова компанія ''Гелексі" (23.06.2025 року назву змінено на ТОВ "ФК ''Гелексі") укладено договір позики №111727 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи в електронній формі. ТОВ "ФК ''Гелексі" виконали зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу позику відповідно умов укладеного договору. [PERSON] зобов`язалася у строки здійснювати погашення заборгованості, проте через неналежне виконання умов договору виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути та судові витрати по справі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, проте позовна заява містить клопотання про розгляд справи без участі представника позивача. Відповідач у судове засідання не з`явилася, надала суду відзив і просила відмовити у задоволенні позову. В обгрунтуванні зазначила, що не заперечує факт укладення договору №111727 від 18.10.2019, зі строком повернення 14.11.2019, який був продовжений додатковою угодою до 23.11.2019. Після цієї дати відповідач платежів не здійснювала, що підтверджено матеріалами справи. Позовні вимоги вважає незаконними, необґрунтованими та такими, що підлягають відмові в повному обсязі. Позов подано після спливу позовної давності передбаченої ст.257 ЦК України. Строк повернення кредиту 23.11.2019. Позов подано у 2025 році, тобто через 5 років і 9 місяців після закінчення строку виконання зобов`язань. Відповідач посилається на подане окреме клопотання про застосування позовної давності, яке є обов`язковим для суду згідно ст.267 ч.4 ЦК України. Щодо посилань позивача на Указ Президента №64/2022 і зупинення строків відповідач зауважила, що позивач неправомірно стверджує, що воєнний стан поновлює або зупиняє перебіг позовної давності. Це не відповідає законодавству та практиці Верховного Суду. Указ Президента №64/2022 не зупиняє цивільну позовну давність. Жодні зміни до ЦК України не вносили положення про зупинення позовної давності у зв`язку з війною. Верховний Суд у низці рішень (20222024) чітко зазначив, що воєнний стан не є автоматичною підставою для зупинення або поновлення позовної давності. Це можливо тільки якщо сторона фактично була позбавлена можливості звернутися до суду. Позивач фінансова компанія, яка не знаходиться в зоні бойових дій, не є фізичною особою, весь час здійснювала господарську діяльність, мала технічну можливість звернутися до суду у 20192022 роках. Позивач не довів існування жодної перешкоди для звернення до суду вчасно. Тому застосування ст.263 ЦК України є безпідставним. Нарахування відсотків, штрафів, комісій і пені є незаконним і неспівмірним, позивач вимагає 21449,50 грн. при отриманому кредиті 5000 грн. Це грубе порушення ст.18 Закону України «Про споживче кредитування». Сума пені, комісій, відсотків і штрафів не може перевищувати розмір отриманого кредиту. Тому навіть у разі часткового задоволення позову (що малоймовірно через позовну давність) сума підлягає значному зменшенню. Позивач сам пропустив позовну давність без поважних причин, тому вимоги щодо відшкодування витрат є необґрунтованими. Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він просив задовольнити позовні вимоги та зазначив, що у відзиві на позовну заяву відповідач не заперечує проти існування наступних юридичних фактів: 1) укладення кредитного договору з Позивачем; 2) отримання кредитних коштів за кредитним договором; 3) наявність заборгованості за Кредитним договором. У своєму відзиві Відповідач не стверджує, що кредитні кошти не отримувала, та не надає доказів, що заборгованість була погашена. Щодо періоду нарахування процентів і комісії зазначили, що договором встановлено проценти за користування позикою пункт 1.1.2.1, комісійна винагорода - пункт 1.1.2.2, підвищена комісійна винагорода - пункт 5.3. У розрахунку заборгованості, вбачається, що підвищену комісійну винагороду позикодавець нараховував саме як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України за правилами, визначеними пунктом 5.3 договору позики, який розміщено у розділі «відповідальність сторін», а не як відсотки за правомірне користування кредитом. Із умов договору вбачається, що сторони передбачили міру відповідальності за несвоєчасне погашення кредиту на лояльних умовах, шляхом нарахування комісії за період після закінчення строку кредитування, коли боржник продовжує користуватись позикою. Умовами договору позики, нарахування та сплата комісії визначена сторонами кредитування та безпосередньо узгоджена з позичальником шляхом підписання, а тому платежі за комісією правомірно включені до заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог, представник позивача зазначає, що згідно п.12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Також, згідно п.19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Строк позовної давності обраховується з 25.12.2019 року (дата останнього часткового погашення відповідачем заборгованості згідно Договору). З 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року він був зупинений на строк дії карантину. 24.02.2022 року зупинився на період дії воєнного стану, був зупиненим до 04.09.2025 року. До суду з позовом позивач звернувся 31.10.2025 року, тобто в межах строку позовної давності. Дослідивши письмові матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно статей 525, 526, 527, 530, 625 ЦК України: одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок; якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, що передбачено ст.1046 ЦК України. Судом встановлено, що 18.10.2019 року між ТОВ "Фінансова компанія ''Гелексі" та [PERSON] укладено договір позики №111727, згідно якого останній надано позику в сумі 5000 грн, зі сплатою відсотків за користування позикою 0,01% в день від поточного залишку позики, комісією за користування позикою 1,3% в день від початкового розміру позики. Згідно п.1.1 Договору позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору. Нарахування процентів та комісії здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою (п.п.1.1.3 та 1.1.4). Строк повернення позики 27.10.2019 (п. 1.1.5). Строк дії договору до повного виконання позичальником зобов`язань за договором (п. 2.1.). Згідно п. 3.4.1 Договору позичальник зобов`язаний не пізніше дати, вказаної в п. 1.1.5 Договору повернути позику в повному обсязі, сплатити проценти та комісію за користування позикою в порядку, визначеному цим договором та додатками до нього. Згідно п. 5.3 Договору у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% в день від суми позики за кожен день прострочення. Згідно п. 3.2.3 Договору позики позичальник має право продовжити строк договору (не більше 3 разів поспіль). Крім того, [PERSON] ознайомилася з паспортом позики та графіками платежів. 18.10.2019 року сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору позики №111727 від 18.10.2019 року, якою строк повернення позики змінено на 05.11.2019 року. 05.11.2019 року сторонами укладено додаткову угоду №2 до договору позики №111727 від 18.10.2019 року, якою строк повернення позики змінено на 14.11.2019 року. 14.11.2019 року сторонами укладено додаткову угоду №3 до договору позики №111727 від 18.10.2019 року, якою строк повернення позики змінено на 23.11.2019 року. Листом ТОВ ''Фінансова компанія ''Елаєнс'' №11727 від 01.09.2025 року повідомлено, що у результаті платіжної операції, ініційованої ТОВ "ФК ''Гелексі", на картковий рахунок отримувача було успішно перераховано грошові кошти: платник коштів ТОВ "ФК ''Гелексі", отримувач коштів: [PERSON] , номер транзакції в системі:1155277131, номер операції: 171856354, дата проведення платежу: 18.10.2019, сума платежу: 5000,00 грн, номер банківської картки отримувача коштів [NUMBER] . Розрахунок заборгованості свідчить, що станом на 21.03.2020 року утворилась заборгованість в сумі 22218,27 грн. Таким чином, зваживши у сукупності надані позивачем докази по справі, суд приходить до висновку, що відповідач належно та в доступній формі ознайомилася з усіма умовами договору, тарифами позивача, повністю і однаково з позикодавцем їх розуміла, вважала їх справедливими, адекватними, розумними, не мала жодних заперечень. Надаючи свої персональні дані, проставивши електронний підпис у договорі, отримала кошти, фактично підтвердивши реальність договору та висловила свою згоду з його умовами. Відповідач частково погашала заборгованість за позикою, даний факт свідчить про визнання договірних відносин між нею та позивачем, обізнаність відповідача про наявність такої заборгованості та її визнання. На час розгляду справи судом відповідачем не надано даних, що свідчать про добровільне погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за договором у добровільному порядку. Крім того, суду не надано беззаперечних, належних і допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно ст.617 ЦК України, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором. Статтею 257 ЦК України встановлено трирічний строк позовної давності. Відповідно п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами внесеними постановою КМУ від 19.08.2022 №928) встановлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». 30.03.2020 року прийнято Закон України №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, п.12 якого визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно з Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом №2102-ІХ від 24.02.2022 року, в зв`язку з військовою агресією рф проти України, в Україні було введено воєнний стан з 24.02.2022 строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває наразі. Законом України від 15.03.2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема п. 19, за яким у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Законом України від 14.05.2025 року №4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» виключено п.19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, вказаний Закон набрав чинності 04.09.2025 року. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов подано у строки, визначені законом, які позивачем не пропущені, оскільки строк позовної давності обраховується з 25.12.2019 року (дата останнього часткового погашення відповідачем заборгованості згідно договору), на дату 25.12.2022 року припадає продовження дії строків позовної давності, оскільки з 12.03.2020 року до 30.06.2023 року він був зупинений на строк дії карантину, 24.02.2022 року зупинився на період дії воєнного стану, був зупиненим до 04.09.2025 року, позов надійшов 03.11.2025 року, тобто в межах строку визначеного законом. Отже, клопотання відповідача про застосування строків позовної давності є необгрунтованим і не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат суд вважає, що документально підтверджені судові витрати, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, що відповідатиме вимогам ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved