Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

25 вересня 2025 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець Олена Олександрівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в якій просив визнати виконавчий напис за реєстровим номером 11333 виданий 30 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським Володимиром Анатолійовичем про стягнення із [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованості в розмірі 1 222 051,91 грн., таким, що не підлягає виконанню та стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 19 серпня 2016 року державним виконавцем Волноваського відділу державної виконавчої служби у Волноваському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було відкрите виконавче провадження № 51977142 по примусовому виконанні виконавчого напису № 11333 виданого 30 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про стягнення із [PERSON] в користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість в розмірі 1 222 051,91 грн. 31 березня 2025 року Волноваським ВДВС була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Вважає, що оскільки [PERSON] ніколи не укладав нотаріально посвідчених кредитних договорів, виконавчий напис від 30 травня 2016 року було вчинено із порушенням вимог Закону України «Про нотаріат» та порядку вчинення виконавчих написів. Позивач не погоджується із розміром заборгованості, а отже, вона не є безспірною. Крім того, позивач не отримував від відповідача жодних повідомлень та вимог про усунення порушень із виконання кредитного договору, що також є самостійною підставою для скасування виконавчого напису. Таким чином, враховуючи наявність у виконавчому написі вимог, які не підлягають стягненню, та проти яких боржник заперечує, свідчить про відсутність безспірності заборгованості, що є підставою для скасування виконавчого напису. У зв`язку з викладеним позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 06 жовтня 2025 року було відкрито провадження та визначено проводити розгляд справи без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 06 жовтня 2025 року, а відповідачу також було направлено копію позовної заяви із додатками (а.с. 28). 06 листопада 2025 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів (а.с.35-36). 03 грудня 2025 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшли додаткові пояснення у справі, в яких зазначено наступне. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14, яка була залишена без змін апеляційною та касаційною інстанціями, було визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у тому числі: «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями». Зазначена постанова апеляційного суду у відповідності до п. 4 ст. 254 КАС України набула законної сили з 22.02.2017 року, а, отже, з цієї ж дати законодавство не передбачало можливості вчинення виконавчого напису щодо заборгованості, яка випливає із кредитних відносин. Таким чином, всі виконавчі написи після цієї дати були вчинені без правових підстав. Разом з тим, оскаржуваний виконавчий напис було вчинено 30.05.2016 р., тобто під час дії постанови Кабінету Міністрів України № 662, яка дозволяла вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах. Щодо безспірної заборгованості представник зазначила, що нотаріусу для вчинення виконавчого напису відповідачем були надані документи, які підтверджують безспірність заборгованості, а зазначену в оспорюваному виконавчому написі заборгованість, можна вважати безспірною, оскільки позивач у своєму позові не зазначив жодної обставини, яка б свідчила про протилежне. Крім того, просила застосувати строки позовної давності до позовних вимог [PERSON] , оскільки починаючи з 2016 року позивач міг довідатися про існування виконавчого провадження, відкритого на підставі відповідного виконавчого напису. (а.с.50-51). Розглянувши клопотання представника відповідача Льовочкіної В.М. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, суд ухвалив відмовити у задоволенні вказаного клопотання, оскільки розгляд справи проводиться у порядку спрощенного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Розглянувши клопотання представника відповідача Льовочкіної В.М. про відкладення судвого засідання суд ухвалив відмовити у задоволенні вказаного клопотання, оскільки розгляд справи проводиться у порядку спрощенного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а тому судове засідання не проводиться. Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно інформації з Автоматизованої системи виконавчого провадження станом на 30 серпня 2025 року, у відношенні боржника [PERSON] було відкрите виконавче провадження № 51977142, дата відкриття: 19 серпня 2016 року, стягувачем по якому значиться ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с. 10). 31 березня 2025 року В.о. начальника відділу Волноваського відділу державної виконавчої служби у Волноваському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Суховим М.Є. у виконавчому провадженні № 51977142 при примусовому виконанні виконавчого напису № 11333 виданого 30.05.2016 приватним нотаріусом Чуловським В.А. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» боргу у сумі 1 222 051,91 грн., винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 12). 10 грудня 2025 року на виконання ухвали суду від 06 листопада 2025 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. надійшов лист, в якому зазначено, що на підставі Додатку 45 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження правил нотаріального діловодства» від 22.12.2010 року № 3253/45 приватним нотаріусом Кравець О.О. 20.01.2020 року було складено Акт про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, який погоджено протоколом № 4 засідання експертної комісії Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 23 січня 2020 року. На підставі такого Акту відбулося знищення документів, на підставі яких вчинялись у 2016 році виконавчі написи, за закінченням терміну зберігання. Отже, надати копії документів на підставі яких було посвідчено вищевказаний виконавчий напис не вдається за можливе (а.с. 90). Крім того, 21 січня 2026 року на виконання від 06 листопада 2025 року від Волноваського відділу державної виконавчої служби у Волноваському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшов лист, в якому зазначено наступне. За даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень, виконавчі провадження у Волноваському відділі державної виконавчої служби у Волноваському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження № 51977142 відкрите 19.08.2016 року. Згідно ст. 8 ЗУ «Про виконавче провадження» реєстрація виконавчих документів, документів виконавчого провадження, фіксування виконавчих дій здійснюється в автоматизованій системі виконавчого провадження, порядок функціонування якої визначається Міністерством юстиції України. Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан. У зв`язку з цим, державне підприємство «Національні інформаційні системи» тимчасово призупинило роботу Єдиних та Державних реєстрів, держателем яких с Міністерство юстиції України. Виконавчі провадження, матеріальна технічна база та інше майно відділу знаходиться за місцем реєстрації а саме м. Волноваха, у зв?язку з чим надати копію або опублікувати в системі АСВП виконавчий напис приватного нотаріуса Чуловського В.А. № 11333 від 30.05.2016 не уявляється можливим. 07.11.2014 розпорядженням Кабінету міністрів України № 1085-р було затверджено перелік населених пунктів (зона АТО), на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. У зв`язку з чим виконавчі дії на тимчасово неконтрольованій території не проводяться (а.с. 105-106). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений з грубим порушенням вимог чинного законодавства України, оскільки з відповідачем нотаріально посвідченого договору він не підписував, будь-яких повідомлень від стягувача не отримував, нотаріус не переконався в безспірності суми стягнення, оскільки заборгованість є спірною, та редакція Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі нотаріально посвідченого договору, в той час як договір, на підставі якого було вчинено виконавчий напис, не був посвідчений нотаріально, а тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Згідно ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення виконавчих написів регламентовано главою 16 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. Згідно п. 1.1 глави 16 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Пунктом 1.2 глави 16 Розділу ІІ вказаного Порядку визначено, що перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 3.1 глави 16 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» від 31 січня 1992 року № 2, а саме пункту 13, вбачається, що при вирішенні справ, пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які, згідно із відповідним Переліком, є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тому, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Слід враховувати, що боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. З аналізу вищевказаних норм законодавства вбачається, що при здійсненні виконавчого напису нотаріус повинен пересвідчитись та перевірити безспірність заборгованості боржника. Також обов`язковій перевірці підлягає встановлення строку, з якого у кредитора виникло право вимоги до боржника і чи не сплинув вказаний строк на момент звернення з відповідною заявою до нотаріуса. Безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними та беззаперечними, та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі. Позивач у позовній заяві наполягав на тому, що заборгованість за кредитним договором є спірною. Твердження представника відповідача про те, що оскаржуваний напис вчинено щодо безспірної заборгованості, суд до уваги не приймає та відхиляє як безпідставні та недоведені, оскільки до на підтвердження таких обставин не надано документів, які б спростовували факт безспірності заборгованості. Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі Перелік № 1172). Постановою Кабінету Міністрів України № 622 від 26 листопада 2014 року Перелік № 1172 доповнено розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» та до нього включені кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року по справі № 826/20084/14 визнано незаконною та не чинною з моменту прийняття Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту, відповідно до якого для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Суд визначив, що рішення суб`єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти. Однак, оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку з укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальниками, вважав за необхідне визнати нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Підставою для скасування вказаного нормативного акту стало те, що саме по собі включення тих чи інших документів, які встановлюють заборгованість, до Переліку, не засвідчує безспірності заборгованості чи іншої відповідальності боржника перед стягувачем, а їх безспірний характер повинен бути затверджений відповідними документами, відповідно до умов вчинення виконавчих написів, закріплених у статті 88 Закону України «Про нотаріат». Встановлення оскаржуваною постановою виключного переліку документів, необхідних для отримання виконавчого напису, звужує передбачені статтею 88 Закону України «Про нотаріат» умови вчинення виконавчих написів і не відповідає положенням статті 87 цього Закону. Таким чином, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 набрала законної сили цього ж дня - 22.02.2017 року, а п.2 постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» втратив чинність з моменту її прийняття, тобто з 26.11.2014 року, про що зазначено у мотивувальній частині постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року по справі № 826/20084/14. В подальшому ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року залишено без змін. Велика Палата Верховного Суду постановою від 20.06.2018 року у справі № 826/20084/14 відмовила в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року, не знайшовши підстав для такого перегляду. Враховуючи наведене усі заперечення представника відповідача щодо вчинення оспорюваного виконавчого напису № 11333 від 30.05.2016 року раніше прийняття Київським апеляційним адміністративним судом Постанови від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14, суд до уваги не бере та відхиляє, оскільки згаданою Постановою суду Постанову КМУ № 662 від 26.11.2014 року в частині доповнення переліку, було визнано незаконною та не чинною з моменту прийняття, тобто з 26.11.2014 року. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази які б підтверджували, що Договір укладений від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» та [PERSON] , який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису № 11333 від 30.05.2016 року, був посвідчений нотаріально та укладений не у простій письмовій формі, а тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Під час розгляду справи належних доказів, у розумінні ст.ст. 12, 77, 81 ЦПК України, що відповідачем було надано нотаріусу всі необхідні документи, які підтверджують безспірність заборгованості за кредитним договором, стороною відповідача надано не було. За таких обставин суд зазначає, що оскаржуваний виконавчий напис було вчинено нотаріусом 30 травня 2016 року, тобто у період дії Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 кого, яка була визнана незаконною та нечинною з моменту прийняття. З огляду на те, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року було визнано незаконними та не чинними відповідні зміни, внесені у Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року, а також зважаючи на те, що доказів того, що кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, був посвідчений нотаріально, суду не надано, що в свою чергу унеможливлює здійснення виконавчого напису відповідно до вимог ст.ст. 87-89 Закону України «Про нотаріат» та порушує принцип безспірності заборгованості, суд приходить до висновку, що наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Розглянувши заяву представника відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності у справі, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Відповідно до положень ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями, - у відповідне число останнього місяця строку. Посилання представника відповідача на сплив строку позовної давності для пред`явлення до суду даного позову суд вважає недоведеними, належним чином не обґрунтованими та безпідставними, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що позивач дізнався про оспорюваний виконавчий напис з моменту його вчинення у 2016 році, як і не має доказів того, що про існування виконавчого провадження позивач насправді був обізнаний з моменту його відкриття. Усі наведені представником відповідача доводи грунтуються виключно на його припущеннях, однак доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Натомість, з матеріалів справи вбачається, що представник позивача [PERSON] звернулася до Волноваського ВДВС з адвокатським запитом 05 лютого 2025 року (а.с. 11). Крім того, представник позивача адвокат Севердюк Ю.А. звернулася до Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) з адвокатським запитом від 24 березня 2025 року, у відповідь на який отримала листа № 5761/9.1.-25/вх.6768/9-25 від 26 березня 2025 року (а.с. 13). В свою чергу, 23 червня 2025 року позивач [PERSON] звернувся до Приватного нотаріуса Кравець О.О. з запитом про отримання копії виконавчого напису № 11333 від 30.05.2016 року (а.с. 14) засобами поштового зв`язку (а.с. 15). Наведені обставини у сукупності дають підстави для висновку, що про порушення своїх прав позивач дізнався на початку 2025 року, після чого у лютому 2025 року розпочав процес з`ясування обставин вчинення виконавчого напису та відкритого на підставі нього виконавчого провадження, шляхом звернення з запитами до відповідних установ. При цьому, до суду з даним позовом позивач звернувся 25 вересня 2025 року, а тому строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом ним не пропущений. Отже, заява представника відповідача Льовочкіної В.М. про застосування строку позовної давності до вимог [PERSON] задоволенню не підлягає. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що оскаржуваний виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню, а отже позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] правничу допомогу у вказаній справі надавала адвокат Свередюк Ю.А., що підтверджується Договором про надання правничої допомоги від 23 липня 2025 року, укладеним між Адвокатом Свередюк Ю.А. та [PERSON] , та ордером про надання правничої допомоги від 30 серпня 2025 року, серія АС, № 1153845 (а.с. 18). Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. 23 липня 2025 року між Адвокатом Свередюк Ю.А. та [PERSON] було укладено Договір про надання правничої допомоги, в якому, крім іншого, зазначено, що фіксований розмір гонорару встановлюється для вчинення окремої дії на виконання Договору. Вартість послуг з написання заяви по суті справи (зокрема, позовна заява, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення) складає 10 000,00 грн. (а.с. 17). Позивач дійсно отримав правову допомогу від адвоката Свередюк Ю.А., а тому не викликає сумнівів, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу у справі. Разом з цим, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З урахуванням складності даної справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що зазначена позивачем вартість та обсяг виконаної адвокатом роботи у розмірі 10 000,00 грн. є завищеними та належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу пропорційності розподілу судових витрат. Суд, вирішуючи питання про розмір витрат на правову допомогу, виходить з того, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, відшкодовуються лише ті витрати, які мають розумний розмір. При цьому, вартість послуг написання заяви по суті справи (зокрема, позовна заява, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення), є очевидно завищеними та такими, що не відповідають складності виконаних адвокатом робіт. Враховуючи викладене, з урахуванням складності справи, виконаної адвокатом роботи,

Outcome: partial