Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-05 00:00:00

У червні 2025 року Київська міська рада (далі по тексту - Позивач, КМР) звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] (далі - Відповідач-1), [PERSON] (далі - Відповідач-2) про стягнення безпідставно збережених коштів в розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Київської міської ради від 18.11.2021 № 3660/3701 [PERSON] , [PERSON] передано в оренду на 10 років земельну ділянку площею 0,1560 га (кадастровий номер 8000000000:63:364:0002) для реконструкції нежитлової будівлі під медичний центр з нежитловими приміщеннями з подальшою експлуатацією та обслуговуванням у [ADDRESS] із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно (договір купівлі-продажу від 25 липня 2018 року № 1516, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 липня 2018 року, номери запису про право власності 27193432, 27193476). На підставі цього рішення між Київською міською радою та [PERSON] , [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки від 14.10.2022 № 398. Водночас, відповідачі не сплачували орендну плату за користування зазначеною земельною ділянкою з моменту набуття права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці до моменту реєстрації права оренди на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-9902956972021 від 15.12.2021, державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:63:364:0002 площею 0,1560 га, цільове призначення: 03.10 для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаної з отриманням прибутку у [ADDRESS] , проведена 30.11.2020 відділом у Нікопольському районі Міськрайонного управління у Нікопольському районі та м. Нікополі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 04.09.2019. Отже, земельна ділянка сформована та є об`єктом цивільних прав у розумінні ст. 79-1 Земельного кодексу України з 30.11.2020. Згідно з інформаційною довідкою від 07.05.2025 № 425841377 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на земельній ділянці розташований нежилий будинок (літ. А) загальною площею 776,8 кв. м, який належить [PERSON] та [PERSON] в частках 1/2 кожному, право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.07.2018, номер запису про право власності: 27193432, 27193476. Таким чином, із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна відповідачі, як власники такого майна, стали фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, тому саме із цієї дати у відповідачів виник обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою, на якій розташовано майно. Посилаючись на те, що у відповідачів на підставі статті 1212 ЦК України виник обов`язок повернути безпідставно набуте (збережене) майно, позивач звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідачів безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою площею 0,1560 га, кадастровий номер: 8000000000:63:364:0002, місце розташування - [ADDRESS] за період з 30.11.2020 по 13.10.2022 у сумі 244 558,63 грн. з кожного з відповідачів. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.06.2025 матеріали справи передані на розгляд судді Лужецької О.Р. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30.06.2025 було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 26.08.2025 року до суду від представника відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву про відмову у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Зазначає, що відповідачі були позбавлені можливості фактичного користування земельною ділянкою з огляду на те, що по сусідству з нежитловою будівлею, яка належить відповідачам в рівних частках знаходиться дитячий садочок, який було обмежено парканом аж до 2022 року. Водночас зі сторони [ADDRESS] був відсутній паркан й територія, яка нібито перебувала у користуванні відповідачів, була фактично територією загального користування. Відповідач не здійснював господарської чи іншої діяльності на цій території, не отримував з цього прибутку та не мав фактичного контролю над її використанням. Ухвалою суду від 23.09.2025 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та просив суд задовольнити їх. В судовому засіданні представник відповідача-2 проти позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Рішенням Київської міської ради від 18.11.2021 № 3660/3701 «Про передачу громадянкам [PERSON] , [PERSON] земельної ділянки в оренду для реконструкції нежитлової будівлі під медичний центр з нежитловими приміщеннями з подальшою експлуатацією та обслуговуванням у [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] передано в оренду на 10 років земельну ділянку площею 0,1560 га (кадастровий номер 8000000000:63:364:0002) для реконструкції нежитлової будівлі під медичний центр з нежитловими приміщеннями з подальшою експлуатацією та обслуговуванням у [ADDRESS] із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно (договір купівлі-продажу від 25 липня 2018 року № 1516, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 липня 2018 року, номери запису про право власності 27193432, 27193476). На підставі цього рішення між Київською міською радою та [PERSON] , [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки від 14.10.2022 № 398. Згідно з інформаційною довідкою від 07.05.2025 № 425841006 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, договір оренди земельної ділянки зареєстровано 14.10.2022 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, орендодавець за яким: Київська міська рада, орендарі - [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до статті 206 Земельного Кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Частина перша статті 93 Земельного Кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди, зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій цей будинок, будівля, споруда розташовані. У цьому випадку відсутність документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою у [PERSON] , [PERSON] не може бути визнане як її самовільне використання, однак, не надає права на її безоплатне використання. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 10.02.2020 у справі № 922/981/18 та у постанові від 02.06.2020 № 922/2417/19. Водночас, відповідачі не сплачували орендну плату за користування зазначеною земельною ділянкою з моменту набуття права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці до моменту реєстрації права оренди на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно з інформаційною довідкою від 07.05.2025 № 425841006 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради є власником земельної ділянки площею 0,1560 га з кадастровим номером 8000000000:63:364:0002 у [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-9902956972021 від 15.12.2021, державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:63:364:0002 площею 0,1560 га, цільове призначення: 03.10 для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаної з отриманням прибутку у [ADDRESS] , проведена 30.11.2020 відділом у Нікопольському районі Міськрайонного управління у Нікопольському районі та м. Нікополі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок від 04.09.2019. Отже, земельна ділянка сформована та є об`єктом цивільних прав у розумінні ст. 79-1 Земельного кодексу України з 30.11.2020. Земельна ділянка забудована. Згідно з інформаційною довідкою від 07.05.2025 № 425841377 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на земельній ділянці розташований нежилий будинок (літ. А) загальною площею 776,8 кв. м, який належить [PERSON] та [PERSON] в частках 1/2 кожному, право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.07.2018, номер запису про право власності: 27193432, 27193476. Положення Земельного кодексу України регламентують перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду. За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Відповідно до частин 1, 2 статті 120 цього Кодексу (у редакції, чинній на час набуття відповідачем права власності на нежитлову будівлю, розташовану на спірній земельній ділянці) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давнього Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна. Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 15.12.2021 у справі № 924/856/20 та у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 05.08.2022 року у справі № 922/2060/22. Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15). Таким чином, положення глави 15, статей 120, 125 Земельного кодексу України, статті 1212 Цивільного кодексу України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 року у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 року у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 року у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 року у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 року у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 року у справі №922/652/18, від 21.05.2019 року у справі № 924/552/18, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 року у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 року у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 року у справах № 22/207/15 і № 922/5468/14 та у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 року у справі № 922/2413/19. У постанові від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок про те, що «до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Отже, вимоги чинного законодавства поклали на відповідача обов`язок з вирішення питання землекористування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухомий об`єкт, який було придбано на підставі правочину. Таким чином, із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна відповідачі, як власники такого майна, стали фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, тому саме із цієї дати у відповідачів виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою, на якій розташовано майно. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Таким чином, у відповідачів виник обов`язок відшкодувати позивачу безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою площею 0,1560 га, кадастровий номер 8000000000:63:364:0002, що розташована по [ADDRESS] за період з 30.11.2020 по 13.10.2022. Стосовно визначення розміру безпідставно збережених коштів суд зазначає наступне. Відповідно до приписів статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Згідно зі ст. 14 Податкового кодексу України плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Відповідач не є власником або постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (стаття 14.1.72 Податкового кодексу України). Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (статті 14.1.125, 14.1.136, 288.5 Податкового кодексу України). Згідно з п. 284.1 ст. 284 Податкового кодексу України органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю, що сплачується на відповідній території. Статтею 20 Закону України «Про оцінку земель» передбачено, що за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною і міською радою. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру. Так, відповідно до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 24.01.2022 № 238/0/86-22, вартість земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:63:364:0002 на 2022 рік становить 5 520 087,54 грн. Згідно витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 14.12.2021 № 10694/86-21, вартість земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:63:364:0002 на 2021 рік становить 5 018 261,40 грн. Відповідно до положень пункту 289.2 ст. 289 Податкового кодексу України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель (Кі), на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), на 1 січня поточного року, що визначається за формулою: Кi = І:100, де І - індекс споживчих цін за попередній рік. У разі якщо індекс споживчих цін перевищує 115 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 115. Індекс споживчих цін встановлюється Державною службою статистики України, є загальнодоступним, розміщується на їх офіційному сайті. Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель міститься на офіційному сайті Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, адже саме цей орган уповноважений реалізовувати державну політику у сфері земельних відносин, (https://land.gov.ua/derzhgeokadastr-povidomlyaye-pro-indeksacziyunormatyvnoyi- groshovoyi-oczinky-zemel-za-2023-rik/), де зазначено таке: «Значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель за 2020 рік -1,0». Таким чином, нормативна грошова оцінка земельної ділянки визначається з врахуванням вищезазначених положень законодавства та за 2022 рік становить 5 520 087,54 (відповідно до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 24.01.2022 № 238/0/86-22); за 2021 рік становить 5 018 261,40 грн (відповідно до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 14.12.2021 № 10694/86-21); за 2020 рік становить 5 018 261,40 грн (5 018 261,40 /1,0). Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 15.12.2021 № НВ-9902956972021, земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:63:364:0002 належить до земель з видом цільового призначення - 03.10 для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаної з отриманням прибутку. Ставка орендної плати визначається за період 30.11.2020-31.12.2020 - відповідно до Додатка 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2020 рік» від 12.12.2019 № 456/8029; 01.01.2021 - 31.12.2021 - відповідно до Додатка 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2021 рік» від 24.12.2020 № 24/24; 01.01.2022 - 13.10.2022 - відповідно до Додатка 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» від 09.12.2021 № 3704/3745 та за умови, що приміщення нерухомого майна, розташованого в межах земельної ділянки, не передавались в оренду їх власником, де визначені розміри орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки). До земель з видом цільового призначення - 03.10 для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаної з отриманням прибутку - 5%. Враховуючи вищевикладене, розрахунок суми відшкодування безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою розраховується таким чином: 1) з 30.11.2020 по 31.12.2020: 5 018 261,40*5%/366*32 дні = 21 937,75 грн; 2) з 01.01.2021 по 31.12.2021: 5 018 261,40*5%/365*365 днів = 250 913,07 грн; 3) з 01.01.2022 по 13.10.2022: 5 520 087,54*5%/365*286 дні = 216 266,44 грн, а разом: 21 937,75 + 250 913,07 + 216 266,44 = 489 117,26 грн. Крім того, згідно даних Головного управління ДПС у місті Києві (лист від 15.05.2025 № 14797/5/26-15-24-01-11-05, копія додається, оригінал знаходиться у позивача) відповідачі не сплачували плату за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за період з 30.11.2020 по 14.10.2022 стосовно спірної Земельної ділянки. Отже, з огляду на вищевикладене, сума, яка підлягає стягненню складає 489 117,26 грн. Аргументи представника відповідача про те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не мали можливості фактичного користування земельною ділянкою, а тому у них відсутній обов`язок щодо плати за її користування суд вважає хибними, оскільки таки причини не мають правового значення. Позивач має довести лише існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства та обґрунтувати розрахунок стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів). Незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати відповідачем за користування земельною ділянкою свідчить про втрату позивачем майна, яке в спірних правовідносинах підпадає під категорію "виправдане очікування", що є загальновизнаним, у тому числі в практиці визначення Європейського суду з прав людини. Навіть за відсутності ознак делікту, тобто при умові правомірної поведінки відповідача в спірних правовідносинах, досягається відновлення справедливої рівноваги між правами та охоронюваними законом інтересами сторін спору, що випливають з принципу платності користування землею. Аргументи представника відповідача щодо застосування до спірних правовідносин Постанови Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284 «Про порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам» суд вважає помилковими, оскільки даний нормативно-правовий акт не регулює дані правовідносини. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтями 77, 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Інші доводи відповідача висновків суду не спростовують, не можуть бути визнані підставою для відмови у задоволенні позову. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про задоволення позову Київської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved