Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-11 00:00:00

07.10.2025 представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські фінансові операції" з відповідача [PERSON] загальну суму заборгованості в розмірі 59 075,66 грн; судові витрати, що складаються з сплаченого судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн; в порядку ч. 10, ч. 11 ст. 265 ЦПК України органу ( особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду , нараховувати інфляційні втрати і 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволення суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3 % річних з відповідача на користь позивача. Разом з позовною заявою було подано клопотання про витребування доказів. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 18.06.2024 між Товариством з обмеженою відповідальність «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено електронний Договір № 4745591 про надання коштів на умовах споживчого кредиту(надалі - кредитний договір). Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі. Відповідно до умов кредитного договору сума кредиту складає 10 200,00 грн, строк кредиту 360 днів з 18.06.2024 по 13.06.2025; періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 10 днів. Товариство «Лінеура Україна» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, надало відповідачу кредит в сумі 10 200,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № [NUMBER] . 27.02.2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські Фінансові Операції» укладено Договір факторингу № 27/02/2025, у відповідності до умов якого ТОВ «Українські Фінансові Операції» набуло право грошової вимоги до відповідача за Договором № 4745591від 18.06.2024. Загальна заборгованість відповідача за Договором № 4745591від 18.06.2024 складає 59 075,66 грн, з яких тіло кредиту 10 199,95 грн, нараховані первісним кредитором проценти 32 810,79 грн, нараховані позивачем проценти за 105 календарних днів 16 063,92 грн. Крім цього представник позивача вказав на право суду в порядку ч. 10, ч. 11 ст. 265 ЦПК України зазначити в рішенні про нарахування інфляційних втрат і 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволення суми заборгованості і стягнення отриманої суми інфляційних втрат і 3 % річних з відповідача на користь позивача. З метою захисту порушених прав відбулося звернення до суду. 09.10.2025, після виконання вимог ст. 187 ЦПК України, провадження у справі відкрито та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 16.01.2026 за клопотанням представника позивача про витребування доказів судом зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» надати суду інформацію, що становить банківську таємницю, щодо підтвердження факту належності платіжної картки відповідачу та зарахування на неї кредитних коштів. 09.02.2026 до суду надійшла інформація на виконання ухвали суду від 16.01.2026. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений рекомендованою поштою, про причини неявки не повідомив. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Також до суду не надходили від відповідача заяви чи клопотання щодо розгляду справи. Відповідно до вимог ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін та на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення за наявних у справі доказів. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази якими вони обґрунтовуються, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 18.06.2024 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» ( Товариство) та [PERSON] (Споживач) підписано Договір № 4745591 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (надалі - Кредитний договір) за допомогою електронного підпису відповідача в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов Кредитного договору Товариство надає Споживачу кредит у гривні, а Споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Сторонами було погоджено наступні умови : сума кредиту ( загальний розмір) складає 10 200,00 грн. Строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 10 днів. Стандартна процентна ставка становить 1,50 % в день та застосовується протягом всього строку кредиту. Кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок Споживача за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] . Дата надання кредиту 18.06.2024 або 19.06.2024. Також відповідачем було підписано відповідний Паспорт споживчого кредиту. Клієнт був обізнаний із загальною вартістю кредиту, яка вказана у відповідній Таблиці у розмірі 65 280,00 грн. Відповідно до листа ТОВ « ПЕЙТЕК УКРАЇНА» від 06.03.2025, що надає послуги з переказу грошових коштів, було успішно перераховано кошти 18.06.2024 на суму 10 200,00 грн на картку клієнта, маска картки [NUMBER] . Відповідно до інформації АТ КБ ПриватБанк, витребуваної судом, на ім`я [PERSON] в банку емітовано картку № [NUMBER] , на яку 18.06.2024 здійснено переказ коштів на суму 10 200,00 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості за відповідачем у зв`язку з порушенням умов Кредитного договору рахується заборгованість станом на 27.02.2025 : 10 199,95 грн заборгованість за тілом кредиту, 32 810,79 грн заборгованість за відсотками. 27.02.2025 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські Фінансові Операції» укладено Договір факторингу № 27/02/2025, у відповідності до умов якого ТОВ «Українські Фінансові Операції» набуло право грошової вимоги до відповідача за Договором № 4745591від 18.06.2024. Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 27/02/2025 позивач набув право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 4745591 від 18.06.2024: 10 199,95 грн заборгованість за тілом кредиту, 32 810,79 грн заборгованість за відсотками. Також представником позивача надано розрахунок нарахованих процентів ще за 105 календарних днів з 28.02.2025 по 12.06.2025 в межах строку кредитування у загальній сумі 16 065,00 грн. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобовязань щодо повернення кредиту та сплати процентів між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вирішуючи даний спір, суд керується наступними нормами права. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 513 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (ст.517 ЦК України). За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч.1 ст. 1077 ЦК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Відповідно до п. 5 ч. 3 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність. Відповідно до частин першої - третьої статті 2 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру ( постанова від 23 жовтня 2024 року у справі № 753/25081/21 провадження № 61-8693св24 Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду ). Судом встановлено, що між сторонами виникли кредитні відносини, зокрема укладено кредитний договір, узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк, розмір процентів та інші умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладання такого договору. Матеріали справи не містять та стороною відповідача не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності кредитного договору. Зазначений договір недійсним не визнано. Однак, у порушення умов кредитного договору відповідач своїх договірних зобов`язань належним чином не виконав у зв`язку з чим виникла заборгованість. Зазначені обставини підтверджуються дослідженими доказами та спростовують позицію відповідача щодо необгрунтованості та недоведеності даних обставин. На підставі викладеного, суд вважає, що наданими стороною позивача доказами в обґрунтування заявлених позовних вимог підтверджено його право вимоги до відповідача та правомірність нарахування заборгованості за кредитним договором, доведено, що відповідачем належним чином не виконано взяті на себе зобов`язання згідно укладеного договору, заборгованість не погашена, що призвело до порушення майнових прав та інтересів позивача, а тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у частині стягнення кредитної заборгованості у розмірі 101 920,00 грн. Вирішуючи питання про нарахування інфляційних втрат і 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України, в порядку ч.ч. 10,11 ст. 265 ЦПК України, суд вказує на наступне. Відповідно до ч.ч. 10,11 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами,визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Таке нарахування суд може здійснити лише на підставі процесуального клопотання позивача. Питання про можливість у конкретній справі застосовувати приписи ч. 10 ст. 238 ГПК України (частин 10, 11 ст. 265 ЦПК України) суд вирішує на власний розсуд з урахуванням обставин, що мають істотне значення, на основі принципів розумності, справедливості та пропорційності. Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду( Постанова ВП ВС від 5 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24). Разом з тим, до Цивільного Кодексу України Законом №2120-IX від 15.03.2022 були внесені зміни та Прикінцеві і Перехідні положення ЦК України 2003 року доповнено наступними пунктами 18 і 19: «у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». За таких обставин, оскільки у період дії в Україні воєнного стану законодавцем звільнено позичальника від відповідальності, визначеної ст.625 ЦК України, тому суд на власний розсуд з урахуванням обставин, що мають істотне значення, на основі принципів розумності, справедливості та пропорційності не вбачає за доцільне зазначати про застосування приписів частин 10, 11 ст. 265 ЦПК України. Вирішуючи патання судових витрат, суд вказує наступне. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, суд стягує з відповідача на користь позивача суму судових витрат у розмірі 2 422, 40 грн, що складається із судового збору, сплаченого при подачі позову до суду. Щодо вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то суд встановив наступне. Представник позивача просить суд покласти на відповідача зобовязання компенсувати позивачу витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Відповідачем вказано, що заявлені позивачем витрати на правничу допомогу необгрунтовані, недоведені та неспівмірні, не відповідають критеріям розумності, обгрунтованості та реальності. На підтвердження витрат на правову допомогу надано суду відповідний договір про надання правничої допомоги, детальні опис наданих послуг, акти приймання-передачі наданих послуг у справі. Відповідно до ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності подання процесуальних документів та значимості таких дій у справі, суд дійшов висновку про те, що заявлені сторонами витрати є не співмірними із складністю справи, ціною позову та обсягом наданих адвокатом послуг. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Так, у справі «East/West Alliance Limited" проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). У зв`язку з вищезазначеним, суд, вирішуючи питання про визначення розміру витрат на професійну правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, приходить до висновку про зменшення розміру таких витрат до 3 500 грн, що буде за даних обставин справи справедливим і співмірним відшкодуванням таких витрат.

Outcome: partial