Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

До Макарівського районного суду Київської області 20 березня 2025 року надійшла позовна заява заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до [PERSON] про витребування земельних ділянок лісогосподарського призначення: кадастровий номер 3222788000:02:014:0015 площею 1 га, кадастровий номер 3222788000:02:014:0016 площею 1 га, кадастровий номер 3222788000:02:009:0006 площею 1 га, кадастровий номер 3222788000:02:009:0005 площею 1 га. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення та на час відведення перебували у постійному користуванні Бишівського лісництва ДП «Макарівське лісове господарство». У зв`язку з цим, позивач вважає, що Макарівська районна державна адміністрація незаконно розпорядилася землями лісогосподарського призначення шляхом їх відчуження приватним особам, оскільки землі лісогосподарського призначення могли бути вилучені із постійного користування Бишівського лісництва ДП «Макарівське лісове господарство» виключно за згодою ДП «Макарівське лісове господарство», як землекористувача та на підставі рішення Кабінету Міністрів України. Водночас, ДП «Макарівське лісове господарство», як землекористувач не надавав своєї згоди, а Кабінет Міністрів України не приймав рішення про вилучення спірних земельних ділянок із постійного користування Бишівського лісництва ДП «Макарівське лісове господарство». Тож, на думку позивача, здійснення органами державної влади розпорядження землею не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може розцінюватися як вираження волі Українського народу, що відповідно до статей 387, 388 Цивільного кодексу України дає підстави для витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. Суд ухвалою від 21 квітня 2025 року позов заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області, в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, прийняв до розгляду та відкрив провадження у справі. Розгляд справи постановив здійснювати в порядку загального позовного провадження, встановив відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Підготовче засідання призначене на 08 липня 2025 року. Від відповідача [PERSON] , в особі представника адвоката Валенко К.П., 11 червня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що остання набула право власності у спосіб визначений законом, правочини за якими було набуто право власності є чинними та недійсними у судовому порядку не визнавались, отже відповідач є добросовісним набувачем, а тому держава, в особі Київської обласної державної адміністрації, в інтересах якої прокуратура звернулася із позовом, у відповідності до вимог частини третьої статті 388 Цивільного кодексу України (у редакції Закону № 4292-IX від 12.03.2025), позбавлена права на витребування вказаних земельних ділянок. Також просить суд застосувати строки позовної давності щодо заявлених вимог. Суд ухвалою від 12 листопада 2025 року закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 19 січня 2026 року. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечила та просила у задоволенні відмовити повністю. Заслухавши сторін у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив таке. Макарівська районна державна адміністрація розпорядженням від 20.03.2007 № 462 «Про безоплатну передачу у власність земельних ділянок громадянам України для ведення особистого селянського господарства в межах Фасівської сільської ради» передала безоплатно у приватну власність, зокрема, [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3222788000:02:014:0016 площею 1 га, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 909791 від 26.03.2007; [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3222788000:02:014:0015 площею 1 га, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 909777 від 26.03.2007; [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3222788000:02:009:0005 площею 1 га, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 909785 від 26.03.2007; [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3222788000:02:009:0006 площею 1 га, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 909776 від 26.03.2007 року. Зі свого боку, [PERSON] (договір купівлі-продажу від 04.07.2007 № 1394), [PERSON] (договір купівлі-продажу від 04.07.2007 № 1398), [PERSON] (договір купівлі-продажу від 04.07.2007 № 1402) та [PERSON] (договір купівлі-продажу від 04.07.2007 № 1414) відчужили право приватної власності на вказані земельні ділянки на користь [PERSON] , на підставі чого, їй були видані державні акти на право власності на земельну ділянку від 24.07.2007 серії ЯД: № 761432, № 761431, № 761426, № 761425. Макарівська районна державна адміністрація розпорядженням від 21.09.2007 № 3563 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянці України [PERSON] функціональне використання яких змінюється у межах Фасівської сільської ради» затвердила технічну документацію землеустрою щодо зміни функціонального використання земельних ділянок, змінила цільове призначення земельних ділянок із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для ведення індивідуального садівництва. На підставі вказаного розпорядження [PERSON] видані державні акти на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ: № 815356, № 815355, № 815350, № 815349. Надалі, на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 25.07.2014 № 2290, № 2289, № 2283 та № 2284 право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами: 3222788000:02:014:0016, 3222788000:02:014:0015, 3222788000:02:009:0005, 3222788000:02:009:0006 перейшло від померлої [PERSON] до [PERSON] (відповідача) про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно внесені відомості на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: індексний номер 14705696 від 25.07.2014, індексний номер 14706238 від 25.07.2014 року, індексний номер 14708116 від 25.07.2014 та індексний номер 14708376 від 25.07.2014. Як твердить прокурор, спірні земельні ділянки з кадастровими номерами: 3222788000:02:014:0016, 3222788000:02:014:0015, 3222788000:02:009:0005, 3222788000:02:009:0006 накладаються на землі державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства. На підтвердження своїх доводів прокурором надано фрагмент накладки на ортофотоплан межі кв. 3 Бишівського лісництва філії «Макарівське лісове господарство» ДП «Ліси України» та межами земельних ділянок згідно наданих кадастрових номерів станом на 01.01.2015 року; план лісонасаджень Бишівського лісництва Макарівського держлісгоспу Київської області (Лісовпорядкування 2003 року); проект організації та розвитку лісового господарства Макарівського ДЛГ Державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» Ірпінь-2004; проект організації та розвитку лісового господарства ДП «Макарівське лісове господарство» Київського обласного та по м. Києву Управління лісового та мисливського господарства Ірпінь-2015. У зв`язку з викладеним, прокурор вважає, що здійснення органами державної влади розпорядження землею не у спосіб та поза межами повноважень, передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі Українського народу, що відповідно до статей 387, 388 Цивільного кодексу України дає підстави для витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, з урахуванням чого, прокурор вважає, що спірні земельні ділянки підлягають поверненню у власність держави в особі Київської обласної державної адміністрації. Розглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Згідно із статтею 3 Земельного кодексу України (далі ЗК України в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Відповідно до статті 5 Лісового кодексу України (далі ЛК України в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства. Відтак, застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення має базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки. Згідно зі статтею 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі. Частинами першою, другою статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Статтею 55 ЗК України встановлено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: а) зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; в) окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Відповідно до статті 56 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Частиною першою статті 57 ЗК України встановлено, що земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Частинами першою, другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно із статтею 16 ЛК України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. Приписами статті 17 ЛК України визначено, що у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища. Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 123 ЗК України надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок. Юридична особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у постійне користування із земель державної або комунальної власності, звертається з відповідним клопотанням до районної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій або сільської, селищної, міської ради. Відповідна районна державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає згоду на розроблення проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по об`єктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки. Отже, відповідним рішенням органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, яке є підставою набуття права постійного користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення компетентного органу про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та про надання її в постійне користування. Відповідно до частини першою статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Частиною першою статті 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Суд зазначає, що позивачем доказів отримання ДП «Макарівське лісове господарство» (Бишівське лісництво) державного акта на право постійного користування спірними земельними ділянками та їх державної реєстрації на момент прийняття розпорядження Макарівською районною державною адміністрацією від 20.03.2007 № 462 «Про безоплатну передачу у власність земельних ділянок громадянам України для ведення особистого селянського господарства в межах Фасівської сільської ради» не надано. Суд також враховує, що Законом України «Про внесення змін до Лісового кодексу України» від 08.02.2006 № 3404-IV, який набув чинності 29.03.2006 та був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, були внесені відповідні зміни до ЛК України та викладено його у новій редакції. Відповідно до пункту 5 розділу «Прикінцеві положення» до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Прокурором до матеріалів справи надані: фрагмент накладки на ортофотоплан межі кв. 3 Бишівського лісництва філії «Макарівське лісове господарство» ДП «Ліси України» та межами земельних ділянок згідно наданих кадастрових номерів станом на 01.01.2015 року; план лісонасаджень Бишівського лісництва Макарівського держлісгоспу Київської області (Лісовпорядкування 2003 року); проект організації та розвитку лісового господарства Макарівського ДЛГ Державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» Ірпінь-2004; проект організації та розвитку лісового господарства ДП «Макарівське лісове господарство» Київського обласного та по м. Києву Управління лісового та мисливського господарства Ірпінь-2015. Згідно зі статтею 45 ЛК України лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України. Статтею 48 ЛК України встановлено, що у матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, плану. Для визначення дії нормативно-правового акта у часі та, відповідно, для з`ясування того, чи поширюється його юридична сила на конкретні правовідносини, необхідно встановити: 1) момент набуття чинності нормативно-правового акта; 2) наявність або відсутність у новоприйнятому нормативно-правовому акті порядку та строків набрання ним чинності в цілому та/або окремих його положень, а також особливості застосування нормативно-правового акта у певний період часу (як правило, це визначається у «Перехідних положеннях»); 3) момент виникнення та закінчення правовідносин, на регулювання яких спрямована дія акта; 4) чи був чинним на момент виникнення та закінчення правовідносин нормативно-правовий акт; 5) чи містить нормативно-правовий акт положення, які скасовують або пом`якшують відповідальність особи. На думку суду, під «раніше надані землі» слід розуміти землі надані до дати набрання чинності пунктом 5 «Перехідних положень» ЛК України, тобто до 28.03.2006 включно. Отже, для того щоб застосувати цей пункт і підтвердити право користування державних лісогосподарських підприємств земельними лісовими ділянками планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, треба достеменно встановити, що ці земельні ділянки були надані їм у користування до 28.03.2006 включно. Суд констатує поширення на спірні правовідносини норми пункту 5 Прикінцевих положень ЛК України (в редакції чинній з 29.03.2006 до 15.01.2020, тобто станом на час вибуття спірних земельних ділянок з державної в приватну власність у березні 2007 року), умовою застосування якого (пункту 5) законодавець визначив підтвердження факту надання спірних земельних ділянок в постійне користування ДП «Макарівське лісове господарство» (Бишівське лісництво) саме до 28.03.2006 включно, чого прокурором не було доведено, а тому відсутні підстави вважати, що спірні земельні ділянки відносяться до раніше наданих земель, в розумінні пункту 5 Прикінцевих положень ЛК України, що в свою чергу унеможливлює визнання матеріалів лісовпорядкування документами, що підтверджують право підприємства на постійне користування спірними земельними ділянками. Близькі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30.04.2024 у справі № 913/50/22. З огляду на недоведеність прокурором набуття ДП «Макарівське лісове господарство» (Бишівське лісництво) права постійного користування спірними земельними ділянками, відсутні підстави вважати, що розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 20.03.2007 № 462 «Про безоплатну передачу у власність земельних ділянок громадянам України для ведення особистого селянського господарства в межах Фасівської сільської ради» не відповідало приписам земельного та/або лісового законодавства або порушувало їх. Крім того, суд зазначає про недоведеність прокурором зміни статусу спірних земельних ділянок, які станом на 20.03.2007 належали до земель сільськогосподарського призначення, що вбачається зі змісту розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 20.03.2007 № 462, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження віднесення спірних земельних ділянок до категорії земель лісового фонду (лісогосподарського призначення) в порядку, визначеному частиною першою статті 20 ЗК України. Разом з цим, згідно з частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом приписів статті 387 вказаного Кодексу власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Відповідно до частин першої, четвертої статті 388 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, яке придбане ним за відплатним договором, лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Статтею 330 Цивільного кодексу України визначено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. У постанові від 15.06.2021 у справі № 916/585/18 (916/1051/20) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. При цьому зазначені норми є загальними, стосуються майна в цілому, тобто регулюють правовідносини щодо і рухомого, і нерухомого майна. Водночас можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (такий правовий висновок сформульовано в пункті 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19). Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач навпаки на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Таким чином, у спорі між особою, яка вважає себе власником спірного майна, та особою, яка вважає себе законним володільцем (користувачем) спірного майна, сторонами спору є особи, які претендують на спірне майно, а суду для правильного вирішення спору слід з`ясувати та перевірити передусім правові підстави, відповідно до яких виникло та існує речове право на майно (див. пункт 7.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/73/17). Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, спірні земельні ділянки перейшли з державної у приватну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 20.03.2007 № 462 «Про безоплатну передачу у власність земельних ділянок громадянам України для ведення особистого селянського господарства в межах Фасівської сільської ради», що підтверджується державними актами на право власності на земельну ділянку серії ЯД: № 909791 від 26.03.2007; № 909777 від 26.03.2007; № 909785 від 26.03.2007; № 909776 від 26.03.2007 року. Надалі, вказані особи відчужили своє право приватної власності на спірні земельні ділянки на підставі відплатного договору (купівлі-продажу від 04.07.2007 № 1394, № 1398, № 1402, № 1414) на користь [PERSON] , що підтверджується державними актами на право власності на земельну ділянку від 24.07.2007 серії ЯД: № 761432, № 761431, № 761426, № 761425, цільове призначення яких було змінено, із затвердженням технічної документації землеустрою щодо зміни функціонального використання земельних ділянок, із земель для ведення особистого селянського господарства в землі для ведення індивідуального садівництва на підставі розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 21.09.2007 № 3563 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянці України [PERSON] функціональне використання яких змінюється в межах Фасівської сільської ради», що підтверджується державними актами на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ: № 815356, № 815355, № 815350, № 815349, які не визнані незаконними та не скасовані у судовому порядку. За таких обставин, суд дійшов висновку, що з 2007 року оспорювані земельні ділянки не використовувались будь-якими суб`єктами (державними органами, державними підприємствами тощо), докази протилежного прокурором не надано та в матеріалах справи відсутні. Тобто, своєю поведінкою протягом понад 17 років держава доводила відсутність будь-якої необхідності у вказаних земельних ділянках. Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 у справі №390/34/17 сформулював правовий висновок, згідно з яким «Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19). Якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Постанова Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20 (провадження № 61-10017св22). У межах спірних правовідносин суд встановив, що позивач протягом тривалого часу (з 2007 року) не вживав жодних дій з метою усунення стверджуваного прокурором порушення, що може свідчити про усвідомлення позивачем того факту, що спірні земельні ділянки вибули у приватну власність на законних підставах. Окрім цього, суд зауважує, що держава, зареєструвавши право приватної власності за [PERSON] (відповідачем) на спірні земельні ділянки, визнала законність такої реєстрації та знаходження земельних ділянок у власності [PERSON] . Відтак, станом на момент набуття права власності на спірні земельні ділянки відповідачем, у нього не було закономірних припущень щодо наявності будь-яких перешкод, котрі могли б унеможливити подальше використання земельних ділянок. Крім того, суд враховує, що необхідність виправити стару «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, добросовісно набуте особою, яка покладалася на законність дій органу державної влади. Ризик будь-якої помилки органу державної влади має покладатися на саму державу і помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавлених осіб. У контексті скасування помилково наданого права власності принцип належного урядування може не лише покладати на органи державної влади обов`язок діяти невідкладно при виправленні своєї помилки, але й може також вимагати виплати колишньому добросовісному власнику належної компенсації або іншого виду відповідного відшкодування (див. рішення у справі МПП «Фортеця» проти України»). Таким чином, навіть якщо припустити, що під час виділення, оформлення та реєстрації права власності первісних власників (набувачів) або подальшого власника земельних ділянок державними органами було допущено яку-небудь помилку, то така помилка не може виправлятись за рахунок відповідача, яка правомірно розраховувала на компетентність та добросовісність державних органів. Також суд звертає увагу, що Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-IX, який набрав чинності 09.04.2025 (далі - Закон № 4292-ІХ) внесені зміни до статті 388 Цивільного кодексу України, яку викладено у такій редакції: «Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років». При цьому, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 4292-ІХ визначено, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом. Як суд встановив, спірні земельні ділянки з кадастровими номерами: 3222788000:02:014:0016, 3222788000:02:014:0015, 3222788000:02:009:0005, 3222788000:02:009:0006 відповідач набув у власність на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 25.07.2014 № 2290, № 2289, № 2283 та № 2284, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно внесено відомості на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: індексний номер 14705696 від 25.07.2014, індексний номер 14706238 від 25.07.2014 року, індексний номер 14708116 від 25.07.2014 та індексний номер 14708376 від 25.07.2014. Водночас, з наданих суду доказів вбачається, що першими набувачами з державної у приватну власність спірних земельних ділянок були фізичні особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які володіли ними на праві приватної власності на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯД: № 909791 від 26.03.2007; № 909777 від 26.03.2007; № 909785 від 26.03.2007; № 909776 від 26.03.2007 року, які відчужили своє право приватної власності на підставі договорів купівлі-продажу від 04.07.2007 № 1394, № 1398, № 1402, № 1414 на користь [PERSON] , на підставі чого останній були видані державні акти на право власності на земельну ділянку від 24.07.2007 серії ЯД: № 761432, № 761431, № 761426, № 761425, тобто до запровадження Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (01.01.2013). З наведеного вбачається, що з дати передачі, як першим набувачам ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ) з державної у приватну власність спірних земельних ділянок (26.03.2007), так і з дати набуття права власності наступним набувачем - [PERSON] (24.07.2007), минуло більше десяти років, що створює передумови для застосування положень пункту 2 частини третьої статті 388 Цивільного кодексу України. Також суд бере до уваги і те, що з дати набуття права власності [PERSON] (відповідачем) на спірні земельні ділянки у порядку спадкування (25.07.2014) минуло також більше десяти років, хоча набуття нею права власності, як наступним набувачем, не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна. Наведена вище норма Закону № 4292-ІХ прямо обмежує державу у праві на витребування земельних ділянок з володіння добросовісного набувача десятирічним строком, який в межах спірних правовідносин було пропущено позивачем. Варто зазначити, що за змістом пункту 2 частини третьої статті 388 Цивільного кодексу України, захист прав держави не може суперечити та порушувати право відповідача на мирне володіння спірними земельними ділянками, яке було визнано самою державою. Тож, саме бездіяльність держави протягом тривалого періоду часу (понад 17 років) унеможливлює подальший захист її прав та інтересів. Ураховуючи викладене, з урахуванням встановлених обставин справи, беручи до уваги, що прокурор не надала суду належних та допустимих доказів у розумінні статей 77, 78 ЦПК України, які у своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про наявність порушених прав держави, які підлягали б захисту шляхом витребування спірних земельних ділянок з володіння відповідача, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги прокурора про витребування земельних ділянок: кадастровий номер 3222788000:02:014:0015 площею 1 га; кадастровий номер 3222788000:02:014:0016 площею 1 га; кадастровий номер 3222788000:02:009:0006 площею 1 га; кадастровий номер 3222788000:02:009:0005 площею 1 га у [PERSON] не можуть бути задоволені. Крім цього, відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд застосувати строки позовної давності щодо заявлених вимог, з огляду на, що суд вважає за необхідне зазначити наступне. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 Цивільного кодексу України). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, наведеному у постанові від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Оскільки у цій справі встановлено, що права або законні інтереси позивача не були порушені, питання про застосування позовної давності суд не розглядає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed