Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

У червні 2025 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона та Відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.08.2012 року. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданий Виконавчим комітетом Деснянської селищної ради Козелецького району Чернігівської області, Україна, [INFO] . На разі відповідач, повністю усунувся від виконання батьківських обов`язків: не бере участі у вихованні, не забезпечує сина фінансово, що порушує не тільки її права, а й права дитини. Тому, позивачка просила позбавити [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , зареєстрований: [ADDRESS] батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Разом із позбавленням батьківських права, позивач просить суд стягнути з [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] зареєстрований: [ADDRESS] на свою користь додаткові витрати на дитину [PERSON] , [INFO] в розмірі 86027,50 (вісімдесят шість тисяч двадцять сім) грн. 50 коп. та судові витрати. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 22.07.2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі та розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.10.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивач у судове засідання не з`явилась, подала суду заяву, в якій просила суд розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився. Відзив на позов до суду не подав. Про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду невідомі. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За відсутності заперечень позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Третя особа у судове засідання свого представника не направила, звернулась до суду із заявою про розгляд справи у відсутність їх представників. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30.09.2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, перевіряючи матеріали справи та зібрані в ній докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.08.2012 року. У сторін в шлюбі народилася дитина - син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданий Виконавчим комітетом Деснянської селищної ради Козелецького району Чернігівської області, Україна, [INFO] . Ще перебуваючи у шлюбі, Сторони припинили підтримувати шлюбні відносини, що стало підставою для укладення між ними договору від 01.09.2020 року, де Сторони домовилися про те, що дитина - [PERSON] буде проживати з матір`ю, за адресою в [ADDRESS] (п. 1.2 Договору). Відповідно до п. 3.1.2 Договору, Мати зобов`язується не перешкоджати спілкуванню дитини з Батьком. В свою чергу, відповідно до п. 3.2 Договору, Батько зобов`язується: 3.2.1 Брати участь у вихованні та духовному розвитку дитини, незалежно від стосунків з Матір`ю. 3.2.2 За попередньою домовленістю з Матір`ю, приїхати на місце проживання Дитини, або інше, спеціально обумовлене Батьками місце, забрати Дитину для проведення спільного дозвілля та повернути її в визначений час і місце проживання, або інше, спеціально обумовлене Батьками місце. 3.2.3 Сплачувати на утримання Дитини аліменти в розмірі 4500,00 грн. кожного місяця, до досягнення дитиною повноліття. У зв`язку із невиконанням даної угоди, Позивач звернулася до суду з позовною заявою про стягнення аліментів. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.09.2020 року, шлюб між Сторонами розірвано. У зв`язку з тим, що відповідачем не виконувалися умови договору від 01.09.2020 року, позивачем було подано позовну заяву про стягнення аліментів. В результаті розгляду даної позовної заяви, ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.08.2022 року, було затверджено мирову угоду від 20.01.2022 року, укладену між Позивачем та Відповідачем, на підставі якої: 1.[PERSON] та [PERSON] домовилися, що до 30 числа кожного місяця Сторона 2 ( [PERSON] ) зобов`язується сплачувати Стороні 1 ( [PERSON] ) аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , за наступний місяць в розмірі від всіх видів заробітку Сторони 2, але не менше розміру мінімальної заробітної плати, що визначається в Законі України про державний бюджет на відповідний рік на день виплати аліментів. 2.Оскільки дитина [PERSON] , [INFO] має статус дитини з інвалідністю першої групи підгрупи А, Сторони домовились, що передбачений п. 1 цієї мирової угоди щомісячний розмір аліментів встановлюється на термін до досягнення Стороною 2 пенсійного віку, встановленого Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 3.У разі, якщо Сторона 2 при досягненні ним пенсійного віку, буде продовжувати працювати або здійснювати підприємницьку діяльність та отримувати заробіток, зобов`язання Сторони 2 по сплаті аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у порядку та розмірі, передбаченому п. 1 цієї мирової угоди, продовжується на строк, протягом якого Сторона 2 працює або здійснює підприємницьку діяльність та отримує заробіток. 4.Ця мирова угода подається на затвердження Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі 369/13026/21 і набуває чинності з моменту її затвердження судом. Відповідно до п. 6 мирової угоди, Сторона 2 - [PERSON] , зобов`язується сплатити грошову суму у розмірі, що еквівалентна 2000,00 дол. США, в рахунок погашення заборгованості Сторони 2 перед Стороною 1 по сплаті аліментів на утримання їх спільної дитини [PERSON] , [INFO] , що виникла на підставі укладеного Сторонами договору про здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмируком О.В. 01.09.2020 року, № в реєстрі 2027. Грошові кошти сплачуються в національній валюті по курсу НБУ на день здійснення платежу шляхом перерахування коштів на рахунок Сторони 1 або передачі готівки не пізніше ніж 15 лютого 2022 року. Всупереч зазначеного, 15.02.2022 року [PERSON] . сплачено на користь [PERSON] тільки 20000,00 грн., що на момент сплати було еквівалентно сумі 701 дол. США (по курсу 28,53 грн. на момент оплати). Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №2607, дитина [PERSON] , [INFO] має дитячий аутизм з якісними порушеннями реципрокної соціальної взаємодії, комунікації. Загальне недорозвинене мовлення 1го рівня, перцепторними порушеннями і стереотипною поведінкою; когнітивною недостатністю до рівня помірної розумової відсталості; алексія. Аграфія. Акалькулія. Порушення активності і уваги, розгальмованістю, нестійкою декомпенсацією. Відповідно до медичного висновку № 546 від 03.12.2021 року, дитина має діагноз дитячий аутизм з якісними порушеннями реципрокної соціальної взаємодії, комунікації та відповідно до посвідчення від 17.12.2021 року має інвалідність 1ї групи. З 01.09.2017 року до початку повномасштабного вторгнення 24.02.2022 року, дитина відвідувала центр психологічної допомоги «Рівновага». Крім того, до 24.02.2022 року, дитина відвідувала індивідуальні тренування в басейні з тренером. Наразі відповідач жодним чином не бере участь у вихованні, розвитку та утриманні своєї дитини [PERSON] , [INFO] . Рішення суду про стягнення аліментів наразі відповідачем не виконується в повній мірі, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про заборгованість у розмірі 114715,11 грн. Згідно з рішенням Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 03 жовтня 2025 року №772/12, Про затвердження висновку щодо визначення доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолтіньої дитини [PERSON] , [INFO] , вирішено: затвердити висновок щодо визначення доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . У відповідності до ч. 4 ст. 27 згаданої Конвенції держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Як визначено у п. 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 у справі «Хант проти України», між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27.11.1992, Серія А, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно зі ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Враховуючи ст. 56 ЦК України, органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Виходячи зі змісту ч. ч. 6-10 ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 цього ж Кодексу способами захисту сімейних прав та інтересів є, зокрема, встановлення правовідношення, припинення та зміна правовідношення. У відповідності до частин 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, внесення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З огляду на положення ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 1.3 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.1999 № 34/166/131/88, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.06.1999 за № 387/3680 (надалі - Правила), органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Пунктом 1.4 згаданих Правил визначено, що безпосереднє ведення справ щодо опіки і піклування покладається у межах їх компетенції на відповідні відділи й управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад. У селищах і селах справами опіки і піклування безпосередньо відають виконавчі комітети сільських і селищних рад. Зважаючи на рекомендації, викладені у п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Частинами 1, 2 ст. 35 ЦПК України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов`язки щодо однієї із сторін. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі також за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. У принципі 2 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, проголошено, що дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприяння, які дозволили б її розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. З огляду на принцип 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Зважаючи на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, що набула чинності для України 27.09.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У ч. 1, 3 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, що набула чинності для України 27.09.1991, визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст. 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, що набула чинності для України 27.09.1991, держави-учасниці вживають усіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітницьких заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного або психологічного насильства, образи чи зловживання, відсутності піклування. У відповідності до ч. 4 ст. 27 згаданої Конвенції держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Як визначено у п. 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 у справі «Хант проти України», між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27.11.1992, Серія А, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно зі ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Враховуючи ст. 56 ЦК України, органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Виходячи зі змісту ч.ч. 6-10 ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюб та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 цього ж Кодексу способами захисту сімейних прав та інтересів є, зокрема, встановлення правовідношення, припинення та зміна правовідношення. У відповідності до частин 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усниковлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З огляду на положення ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 180 СК України проголошено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п. 1.3 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.1999 №34/166/131/88, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 17.06.1999 за № 387/3680, органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Щодо додаткових витрат на дитину [PERSON] , [INFO] в розмірі 86027,50 грн. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як зазначено в ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано. Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини 1 статті 181 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких наведено у зазначеній статті. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними факторами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструмента, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3, до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами. Додаткові витрати не є додатковим стягнення коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Визначення обставин, які можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду, який розглядає позов про визначення розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину, зумовлених особливими обставинами. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини або чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення. При чому, якщо причина, що зумовила додаткові витрати, є триваючою (тяжка хвороба або каліцтво) додаткові витрати можуть фінансуватися наперед із вказівкою або без вказівки кінцевого терміну їх виплати. Тому розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично затрачені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №2607, дитина [PERSON] , [INFO] має дитячий аутизм з якісними порушеннями реципрокної соціальної взаємодії, комунікації. Загальне недорозвинене мовлення 1го рівня, перцепторними порушеннями і стереотипною поведінкою; когнітивною недостатністю до рівня помірної розумової відсталості; алексія. Аграфія. Акалькулія. Порушення активності і уваги, розгальмованістю, нестійкою декомпенсацією. Відповідно до медичного висновку № 546 від 03.12.2021 року, дитина має діагноз дитячий аутизм з якісними порушеннями реципрокної соціальної взаємодії, комунікації та відповідно до посвідчення від 17.12.2021 року має інвалідність 1ї групи. Позивачка вказала як додаткові витрати: 26.09.2022 року [PERSON] було проведено лікування карієсу під загальною анестезією. Вартість лікування склала - 17850,00 грн., яка повністю сплачена Позивачем, що підтверджується актом виконаних робіт. Крім того, відповідно до квитанцій: -№ 7894 від 07.02.2025 року, за [PERSON] було сплачено - 700 грн. за абонемент «консультації логопеда-дефектолога»; -№ 7898 від 08.03.2025 року - 700 грн. за абонемент «консультація фізіотерапевта»; -№ 7909 від 10.03.2025 року - 700 грн. за абонемент «консультації логопеда-дефектолога»; -№ 7928 від 11.03.2025 року - 700 грн. за абонемент «консультація фізіотерапевта»; -№ 8058 від 15.03.2025 року - 700 грн. за абонемент «консультація фізіотерапевта»; -№ 7987 від 17.03.2025 року - 800 грн. за абонемент «логопедичний комплекс»; -№ 7986 від 17.03.2025 року - 700 грн. за абонемент «психологічна корекція»; -№ 8015 від 19.03.2025 року - 800 грн. за абонемент «логопедичний комплекс»; -№ 8016 від 19.03.2025 року - 700 грн. за абонемент «психологічна корекція»; -№ 8038 від 20.03.2025 року - 700 грн. за абонемент «заняття з фізтерапевтом»; -№ 8048 від 21.03.2025 року - 800 грн. за абонемент «логопедичний комплекс». Всього було сплачено: 7300,00 грн. В період з 01.04.2025 року по 31.05.2025 року за [PERSON] було сплачено 2000,00 польських злотих, що складає 21600,00 грн. за логопедичну терапію. Крім того, Позивачем було сплачено в Польську асоціацію людей з обмеженими можливостями, Центр реабілітації, освіти та виховання імені доктора Марії Тшинської - Файфровська з листопада 2022 року по теперішній час, за харчування під час відвідування Центру суму в розмірі 7062,50 Польських злотих, що складає 76269,00 грн. Позивачем за проходження корекційної роботи з дитиною, було особисто сплачено на ФОП [PERSON] : -13.08.2021 року - 21633,09 грн.; -02.09.2021 року - 21003,00 грн., що разом складає 42636,09 грн. З 07.03.2025 року по 27.03.2025 року дитина відвідувала корекційні заняття в Центрі розвитку Family Space, за які Позивачем сплачено: -07.03.2025 року - 700,00 грн.; -08.03.2025 року - 700,00 грн.; -10.03.2025 року - 700,00 грн.; -11.03.2025 року - 700,00 грн.; -17.03.2025 року - 1400,00 грн.; -20.03.2025 року - 700,00 грн.; -21.03.2025 року - 1500,00 грн., що загалом складає 6400,00 грн. Отже, загальна сума додаткових витрат на дитину, складає 172055,09 грн., з яких частина підлягає стягненню з Відповідача та складає розмір 86027,50 грн. Згідно з ч.ч.1,4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1, ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] має дитячий аутизм з якісними порушеннями реципрокної соціальної взаємодії, комунікації. Загальне недорозвинене мовлення 1го рівня, перцепторними порушеннями і стереотипною поведінкою; когнітивною недостатністю до рівня помірної розумової відсталості; алексія. Аграфія. Акалькулія. Порушення активності і уваги, розгальмованістю, нестійкою декомпенсацією, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №2607. Відповідно до медичного висновку № 546 від 03.12.2021 року, дитина має діагноз дитячий аутизм з якісними порушеннями реципрокної соціальної взаємодії, комунікації та відповідно до посвідчення від 17.12.2021 року має інвалідність 1-ої групи. Враховуючи вимоги сімейного кодексу та за вказаних обставин, суд приходить до висновку, що витрати, понесені позивачем на лікування дитини у стоматолога та пов`язані з необхідністю відвідування дитиною логопеда, фізіотерапевта, корекційних занять, центру реабілітації є витратами, які пов`язані з особливими обставинами та підлягають стягненню з відповідача. З урахуванням викладеного й у відповідності до рекомендацій, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», а також принципів 2, 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, ст.ст. 3, 9, 19, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 у справі «Хангер проти України», ст.ст. 51, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 56 ЦК України, ст.ст. 7, 18, 19, 164, 165, 180, 182, 183, 191 Сімейного кодексу України, ст.ст. 4, 5, 18, 19, 23, 35, 76-81, 259, 263-268, 280-282, 351, 352, 354 ЦПК України,

Outcome: approved