Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

У листопаді 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною, [PERSON] , [INFO] , трирічного віку, тобто до [INFO] включно. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 09 січня 2025 року перебуває у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя не склалося, з червня місяця 2025 року проживають окремо. Позивачка разом з донькою мешкає в м. Ізюм, Харківської області, а чоловік у селищі Верховина Івано-Франківської області. Позивач зазначає, що знаходиться у тяжкому матеріальному становищі, не працює, оскільки перебуваю у відпустці по догляду за дитиною. Відповідач добровільної матеріальної допомоги не надає, що зумовило звернення до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 26 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін про судове засідання. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим суд розглядає справу на підставі наявних матеріалів відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. В судове засідання сторони не з`явилися, про судове засідання повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися. Враховуючи положення ч. 3 ст. 131, п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутністю сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстровано 09 січня 2025 року Ізюмським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Ізюмському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 05, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER] . [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження, серія [NUMBER] від 18 лютого 2025 року, актовий запис № 38. Відповідно до Витягу з Реєстру Ізюмської територіальної громади від 24 січня 2025 року № 2025/001087231 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] , фактично проживає разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою, виданою головою квартального комітету кварталу № 2. Згідно з відомостями Єдиного державного демографічного реєстру, останнім відомим зареєстрованим місцем проживання [PERSON] (до [INFO] ) є [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу (ч. 4 ст. 84 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. (ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті фактичних обставин цієї справи, суд зазначає, що позивач належними, допустимими та достовірними доказами довів обставини, які входять до предмету доказування, та на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а саме, що сторони є батьками [PERSON] , яка на час розгляду справи не досягла трирічного віку; що дитина проживає разом з нею у [ADDRESS] , тоді як відповідач проживає окремо. Відповідач не спростував доводи позивача про те, що він добровільної допомоги не надає, оскільки доказів протилежного не надав. При цьому, суд враховує, що відповідач є особою працездатного віку, доказів того, що у відповідача є на утриманні інші діти, непрацездатні батьки або інші особи, яких він зобов`язаний утримувати відповідно до закону, відповідачем всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано. Відомостей про стан здоров`я відповідача, який би обмежував можливості відповідача працювати та отримувати дохід, матеріали справи не містять. Водночас, позивачкою не надано суду доказів того, що відповідач має можливість з урахуванням свого матеріального становища сплачувати аліменти на її утримання до досягнення дитиною трьох років у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно. Клопотання про витребування відповідних доказів в порядку ст. 84 ЦПК України позивачем подано не було. З урахуванням викладеного, виходячи з принципів справедливості, співмірності та верховенства права, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у розмірі 1/8 частки його заробітку (доходу) починаючи з дати подання позовної заяви, тобто з 25 листопада 2025 року, і до досягнення дитиною трьох років. У зв`язку з викладеним, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] частково. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позовні вимоги задоволено частково, тому суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 908,40 грн, тоді як решту судового збору необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial