Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів, встановлених рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30.11.2017 та стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.11.2013 було розірвано. У шлюбі народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25.02.2014 з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30.11.2017 збільшено розмір аліментів на утримання дитини та стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1200 грн. З часу ухвалення рішення суду про стягнення аліме6нтів витрати на утримання дитини значно зросли. В умовах збільшення рівня цін та прожиткового мінімуму на дитину, розмір аліментів, які стягуються з відповідача, є недостатнім для матеріального утримання доньки, що ставить її у скрутне матеріальне становище. Зазначає, що вона на даний момент не працює, єдиним джерелом для існування є грошове забезпечення. Відповідач проходить військову службу та офіційно отримує грошове забезпечення, що дозволяє йому забезпечити участь у витратах на дитину в більшому розмірі, ніж передбачено поточним рішенням. Ухвалою судді від 08.07.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримують та просять задовольнити, проти заочного рішення не заперечують. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до ст. 128 ЦПК України, з клопотанням про відкладення слухання справи до суду не звертався. Відзив на позовну заяву до суду не надходив. Крім того, Верховний Суд у постанові від 10.05.2023 справа № 755/17944/18 зазначає, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду, зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, надавав клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомитися з матеріалами справи, останнє - у зв`язку з хворобою. Розглянувши в судовому засіданні повторне клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, суд зазначає, що згідно приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відтак, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи, що явка представників сторін у судове засідання не визнавалась обов`язковою, а також те, що коло представників не обмежене одним представником, відсутність представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, тому суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи та вважає за можливе розгляд справи здійснити у його відсутність. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 17). Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.11.2013 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 18) Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25.02.2014 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23 січня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 19-20). Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 30.11.2017 збільшено розмір аліментів, який підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , стягнувши аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1200 грн щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 21-22). Позивач та відповідач доказів про розмір отриманих доходів чи відсутність доходів за останні шість місяців, про наявність рухомого та нерухомого майна у їх власності, суду не надали. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 2 статті 51 Конституції України визначено обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Аналогічна норма закріплена у статті 180 Сімейного кодексу України (далі СК України). Частиною першою ст. 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Таким чином, саме одержувач аліментів наділений правом на звернення до суду із вимогою про зміну способу аліментів. При цьому положення ч. 3 ст. 181 СК України не пов`язують право особи, яка звертається до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів з обов`язком надання доказів про наявність підстав для зміни розміру аліментів, оскільки таке право одержувачу аліментів гарантовано ч. 3 ст. 181 СК України. Згідно з ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). При визначенні розміру аліментів відповідно до ст. 182 СК України суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років змінився з дня ухвалення рішення та, відповідно до статті 7 Закону України „Про Державний бюджет України на 2025 рік" станом на дату звернення з позовом до суду складає 3196,00 грн (50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку становить 1598,00 грн), що є більшим за розмір аліментів, які стягуються з відповідача за рішенням суду, тому наявні підстави для зміни розміру аліментів. Зважаючи на інтереси дитини, враховуючи вимоги ст. ст. 181-183 СК України, зокрема те, що відповідно до положень ч. 3 ст. 181 СК України право вибору способу стягнення аліментів (у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі) належить тому з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON] та встановлення способу стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача. На переконання суду вказаний розмір аліментів буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Крім того, стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) платника автоматично регулює розмір стягнень залежно від рівня доходів платника і одночасно забезпечує обов`язкове стягнення аліментів у розмірі, не нижчому від гарантованого мінімального розміру, встановленого на рівні 50% від прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вбачається, що у випадку зміни розміру аліментів, аліменти у новому розмірі стягуються від дня набрання чинності рішення суду. У зв`язку із задоволенням позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України, п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Згідно пункту 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення між ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Наведена позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 12.01.2026 у справі № 642/716/22. Правнича допомога позивачу надавалася адвокатом Кушнеренком Є.Ю. на підставі договору про надання правничої допомоги № 160 від 23.06.2025 (а.с.23). Відповідно до акту виконаних робіт адвокатом Кушнеренком Є.Ю. позивачу було надано такі послуги: консультування щодо підстав та порядку звернення з позовною заявою щодо зміни способу стягнення аліментів - 1 год; написання та подання позовної заяви про зміну стягнення аліментів, у тому числі виготовлення копій документів - 3 год (а.с. 25). Позивач сплатив на користь адвоката 7000,00 грн за надання правничої допомоги, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №160 від 23.06.2025 (а.с.24) Враховуючи співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); обсягу наданих адвокатом послуг, їх необхідність та доцільність,

Outcome: approved