Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

У жовтні 2025 року до Основ`янського районного суду міста Харкова звернувся представник [PERSON] адвокат Мудраченко Іван Володимирович позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 28630,22 грн., з яких: 23630,22 грн. завдані збитки, 5000,00 грн. витрати на проведення автотоварознавчого дослідження, а також моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн. та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що позивач є власником автомобіля «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер [NUMBER] , який було передано відповідачу у користування за усним договором позички. 27.06.2021 близько 02:10 год. за адресою: м. Харків, пров. Подольський, 24 відбулась ДТП за участю даного автомобіля. Внаслідок ДТП автомобіль позивача зазнав значних механічних ушкоджень. За фактом ДТП було відкрите кримінальне провадження №12021220000000945 від 27.06.2021. Автомобіль «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер [NUMBER] після ДТП переданий під зберігальну розписку [PERSON] 19.08.2025 позивач в особі свого представника звернулася до судового експерта із заявою про призначення транспортно-товарознавчого дослідження та визначення вартості матеріального збитку, заподіяного позивачці в результаті ДТП у 2021 році. Сплата за послуги експерта склала 5000,00 грн. Висновком було встановлено, що пошкодження внаслідок ДТП складає 23630,22 грн. з урахуванням ПДВ на складові частини та матеріали. Отже, автомобіль був повернений позивачу із суттєвими пошкодженнями, у стані гіршому, ніж той, у якому авто було передано відповідачу, внаслідок чого позивачу були завдані збитки. Представник позивача зазначив, що в результаті винної поведінки відповідача щодо неналежного користування транспортним засобом, позивач зазнала емоційного стресу, який супроводжувався почуттями розгубленості, негативними переживаннями, тривогою та емоційною напругою, що пов`язано із тим, що вона вимушена витрачати час та кошти для проведення відновлювального ремонту автомобіля задля його подальшої експлуатації за цільовим призначенням. Позивач відчуває додаткові незручності та вимушена продовжувати незвичний спосіб для себе життя, звертаючись до експерта з оцінки транспортного засобу та за кваліфікованою юридичною допомогою. Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок суттєвого пошкодження транспортного засобу супроводжують позивачку постійно. Це призвело до душевних страждань, порушення звичних комфортних умов проживання позивача та членів її сім`ї. Моральну шкоду позивач оцінила у 20000,00 грн. У зв`язку з цим позивач просить суд стягнути з відповідача завдану матеріальну та моральну шкоду. Ухвалою суду від 30.10.2025 позовну заяву залишено без руху. 11.11.2025 через підсистему «Електронний суд» від представника позивача на виконання ухвали суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 12.11.2025 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача подав через систему «Електронний суд» письмову заяву, в якій просив провести розгляд справи без його участі позивача та її представника, підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх, проти ухвалення судом заочного рішення не заперечував. Відповідач повторно у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків. Позивач є власником транспортного засобу «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 16.07.2019. У 2021 році між позивачем та відповідачем було укладено усний договір позички, згідно з яким відповідач прийняв у безоплатне користування належний позивачу транспортний засіб «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер [NUMBER] . 27.06.2021 близько 02:10 год. автомобілем «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] скоєно наїзд на пішохода [PERSON] . Внаслідок ДТП пішохід отримав тілесні ушкодження, за фактом чого було відкрите кримінальне провадження №12021220000000945 від 27.06.2021 за ч. 1 ст. 286 КК України та закрите 09.08.2023 на підставі постанови слідчого про закриття кримінального провадження згідно з п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 09.09.2025 та постановою слідчого про закриття кримінального провадження від 09.08.2023. Відповідно до даних протоколу огляду дорожньо-транспортної пригоди від 27.06.2021 та схеми ДТП до нього ДТП відбулася за адресою: м. Харків, пров. Подольський, 24, транспортний засіб «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер [NUMBER] внаслідок ДТП отримав наступні пошкодження: розбито лобове скло, деформація капоту, переднього бамперу, переднього номерного знаку, переднього правого крила. Відповідно до письмових пояснень [PERSON] від 27.06.2021, наданих ним УПП в Харківській області ДПП, останній підтвердив, що скоїв наїзд на пішохода 27.06.2021. Факт керування транспортним засобом «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер [NUMBER] 27.06.2021 о 02:00 год. також підтверджується даними з протоколу допиту свідка [PERSON] , наданими ним слідчим. Відповідно до відповіді на адвокатський запит представника позивача, наданої слідчим СУ ГУНП в Харківській області зазначено, що 27.06.2021 близько 02:10 год. відбулася ДТП за адресою: м. Харків, пров. Подольський, 24 за участю [PERSON] , водія транспортного засобу та [PERSON] пішохода, який отримав тілесні ушкодження. У результаті ДТП автомобіль «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер [NUMBER] , отримав наступні пошкодження: розбито лобове скло, значна деформація та пошкодження лакофарбового покриття капота (права сторона авто), деформація та пошкодження лакофарбового покриття переднього бампера, значне пошкодження переднього правого крила, суттєве пошкодження передньої правої фари, відбито переднє праве дзеркало заднього виду, чисельні пошкодження елементів підкапотного простору. Відповідно до відповіді на адвокатський запит представника позивача, наданої слідчим СУ ГУНП в Харківській області зазначено, що автомобіль «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер [NUMBER] , не знаходився на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів у м. Харкові, а був відданий під зберігальну розписку водію [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 19.08.2025 представник позивача звернувся з заявою до судового експерта Ковтуна М.Є. з метою визначити вартість матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля марки «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП, яка сталася 27.06.2021. Відповідно до висновку експерта №0125 за результатами транспортного товарознавчого дослідження для подання до суду від 01.10.2025, складеного судовим експертом Ковтуном М.Є., вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля марки «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП, яка сталася 27.06.2021 складає 23630,22 грн з урахуванням ПДВ на складові частини та матеріали. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За статтею 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). У статті 614 ЦК України вказано, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Аналіз наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що юридичною підставою цивільно-правової відповідальності у зобов`язальних правовідносинах є норма закону або іншого акта цивільного законодавства, а фактичною - склад цивільного правопорушення. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України). Судом встановлено, що у 2021 році між позивачем та відповідачем в усній формі було укладено Договір позички автомобіля марки «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер [NUMBER] . Статтею 827 ЦК України передбачено, що за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 828 ЦК України договір позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. При цьому правовим наслідком недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору є його нікчемність (частина 1 статті 220 ЦК України). Підпункт «b» статті 1 Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (до якої України приєдналася 07 вересня 2005 року) визначає, що термін «автомобіль» означає будь-який самохідний автотранспортний засіб, що зазвичай використовується для автомобільних перевезень людей чи вантажів або для буксирування дорогами транспортних засобів, що використовуються для перевезення людей чи вантажів; цей термін не охоплює сільськогосподарські трактори. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (стаття 9 Конституції України). Таким чином, автомобілі належать до наземних самохідних транспортних засобів, а тому допускається можливість укладення між фізичними особами договору позички автомобіля без нотаріального посвідчення. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.06.2023 у справі № 753/5311/19. Відповідно до частини 2 статті 833 ЦК користувач зобов`язаний: 1) користуватися річчю за її призначенням або відповідно до мети, визначеної у договорі; 2) користуватися річчю особисто, якщо інше не встановлено договором; 3) повернути річ після закінчення строку договору в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті). До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. За статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у більшому або меншому розмірі. За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. З урахуванням наведеного, позивач повинен довести факт порушення відповідачем договірних зобов`язань, заподіяння позивачу збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками. При цьому, при визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства. Відповідачу, у свою чергу, необхідно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу. Судом встановлено, укладаючи усний договір позички транспортного засобу, відповідач зобов`язався користуватись автомобілем та повернути його після закінчення строку дії договору у такому самому стані, в якому він був на момент його передання, а відтак за наслідками порушення вказаних зобов`язань у позивача виникло право вимагати відшкодування завданих йому збитків (майнової шкоди) внаслідок пошкодження його автомобіля, тобто не повернення відповідачем автомобіля у тому стані (справному, непошкодженому), в якому він його отримав. Водночас, внаслідок ДТП, яке відбулося з вини відповідача, належний позивачу транспортний засіб було пошкоджено, внаслідок чого позивачу завдано матеріальних збитків на суму 23630,22 грн., що підтверджується висновком експерта №01025 від 01.10.2025. Відповідачем під час судового розгляду не надано жодних доказів на підтвердження відсутності його вини у ДТП, а також доказів на спростування розміру завданих позивачу збитків. Щодо вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 20000, 00 грн., суд зазначає наступне. Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині позивач посилається на те, що у результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка виникла з вини відповідача, позивач пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, негативними переживаннями, тривогою та емоційною напругою, що пов`язано з тим, що позивач більше не може використовувати свій транспортний засіб за цільовим призначенням. Внаслідок завданих відповідачем матеріальних збитків, позивач відчуває додаткові незручності та вимушений продовжувати незвичний для себе спосіб життя, а саме звертатись до експертів з оцінки транспортних засобів з метою проведення оцінки щодо визначення вартості матеріального збитку, а також кваліфікованою юридичною допомогою та шукати правди у суді. Разом з цим, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок суттєвого пошкодження транспортного засобу, супроводжують позивача постійно. Це призвело до душевних страждань, стану постійного стресу та напруження, порушення звичних комфортних умов проживання позивача та членів його сім`ї та спричиняє не лише моральну шкоду, а й змушує звертатися до суду з позовом за захистом своїх порушених прав, що потребує не лише додаткових матеріальних витрат, а й витрат часу та емоційних затрат, що негативно впливає на загальний стан здоров`я. У зв`язку з цим, позивачу завдана моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 20000, 00 грн. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У відповідності до роз`яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, транспортний засіб, належний позивачу зазнав механічних ушкоджень, позивач не мала можливості ним користуватись, що спричинило негативні зміни в його житті. Відтак, оскільки участь у ДТП, пошкодження власного майна безумовно негативно вплинуло на моральний стан позивача та призвело до душевних страждань, а також враховуючи глибину душевних страждань позивача внаслідок пошкодження транспортного засобу, ступінь вини відповідача, тривалість порушення прав позивача, недобросовісну поведінку відповідача, виходячи із засад розумності, пропорційності, виваженості та справедливості, з урахуванням характеру заподіяння моральної шкоди, характеру і обсягу моральних страждань позивача суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. Щодо позовних вимог про стягнення витрат за проведення товарознавчої експертизи у розмірі 5000, 00 грн. як матеріальної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Аналіз вказаних норм матеріального права свідчить, що витрати, понесені стороною для отримання доказів у підтвердження своїх вимог, не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України. Таке ж роз`яснення було надано у п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у редакції постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2015 року № 10, згідно яких порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК України. Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки. Водночас, витрати на проведення експертизи, у тому числі проведеної на замовлення учасника справи (ч. 3 ст. 102 ЦПК України), відносяться до судових витрат (п. 2 ч. 3 ст. 133, ст. 139 ЦПК України). У даній справі позивачем замовлений та наданий суду Висновок експерта за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження для подання до суду №02025 від 01.10.2025. Відповідно до Договору №68/25 від 19.08.2025, акту прийому-передачі робіт від 01.10.2025 та платіжної інструкції від 23.09.2025 вартість надання послуг з проведення транспортної товарознавчого дослідження складає 5000, 00 грн. Позивач вказані вище витрати просила стягнути з відповідача в порядку відшкодування завданої матеріальної шкоди, тобто вказані витрати були предметом позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вказані витрати підлягають стягненню з відповідача не в якості відшкодування спричиненої шкоди, а в якості витрат, пов`язаних з розглядом справи, з огляду на наступне. Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви. Таким чином, процедура збору позивачем доказів відбувається, за загальним правилом, до пред`явлення позову. Норми ЦПК не містять положень, які б забороняли позивачу, з метою формування необхідного пакету засобів доказування (доказів), самостійно звертатись до експертної установи з метою отримання висновків останньої. З висновку експерта №02025 від 01.10.2025 вбачається, що вказаний висновок містить інформацію щодо предмета доказування у даній справі та одержаний з дотриманням порядку, встановленого законом, тобто відповідає критеріям належності та допустимості доказів. Як зазначено в п. 19 Рішення Європейського суду з прав людини від 01.03.2018 у справі «Літвінюк проти України» (Заява № 55109/08), період, коли тривало провадження щодо процесуальних питань, має розглядатись як частина розгляду справи по суті та, відповідно, як частина вирішення спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Белошевіч проти Словенії» (Belosevic v. Slovenia), заява № 7877/02, пункт 19, від 06 квітня 2006 року). З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що витрати позивача на проведення експертизи №02025 від 01.10.2025 відносяться до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи, оскільки вказаний висновок експертизи підготовлений на стадії вирішення процесуальних питань, пов`язаних із збором доказів (засобів доказування), які додані позивачем до позовної заяви на виконання вимог п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України. Таким чином, витрати пов`язані з проведенням експертизи у розмірі 5000, 00 грн., які є складовими судових витрат та підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеній частині позову. Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000, 00 грн., суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл удових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас, зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: partial