Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

[PERSON] звернувся із зазначеною заявою, в якій просить визнати недієздатною [PERSON] , [INFO] , встановити над ним опіку та признати її опікуном її сина [PERSON] . Обґрунтовує подану заяву тим, що [PERSON] є інвалідом другої групи та має діагноз шизофренія, параноїдальна форма, безперервний тип перебігу. Заявник у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явилася, подала письмову заяву, в якій проти задоволення заяви не заперечувала, справу просила розглядати у її відсутність (а.с.31). Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що заява задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , [INFO] (а.с.6,11). [PERSON] зареєстрований та проживає по [ADDRESS] , і за вказаною адресою також зареєстрована [PERSON] (а.с.5,9,10). Згідно з копією довідки до акта огляду МСЕК серії 12ААВ №666605 та випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №3562/22 [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання (а.с.12,14). Відповідно до висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу №46 від 12 червня 2024 року встановлено, що у [PERSON] обмеження самообслуговування, обмеження здатності до спілкування, обмеження здатності контролювати свою поведінку (а.с.13). Ухвалами Путивльського районного суду Сумської області від 18 червня 2024 року та 9 жовтня 2025 року було призначено судово-психіатричну експертизу [PERSON] (а.с.27,36). Згідно з листами Сумської філії судових експертиз Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» №485 від 26 травня 2025 року та №32/02/1247-2025 від 30 грудня 2025 року повідомлено, що судово-психіатрична експертиза проведена не була через неявку досліджуваної особи (а.с.29,39). Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У відповідності до вимог ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Встановленню судом факту відповідають цивільні правовідносини про визнання фізичної особи недієздатною, які регулюються нормами ЦК України та ЦПК України. Стаття 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначає презумпцію психічного здоров`я. Кожна особа вважається такою, що не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до вимог ч.1 ст.39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі N 6-384цс16 зроблено висновок, що за положеннями частини першої статті 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. При цьому зміст цієї норми слід тлумачити таким чином, що суд має право, але не зобов`язаний визнати фізичну особу недієздатною. Частиною другою статті 39 ЦК України встановлено, що порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється ЦПК України. Відповідно до статті 239 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними. Висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Суд звертає увагу, що дієздатність - це категорія цивільного та цивільно-процесуального права. Набуття дієздатності, обмеження дієздатності та визнання особи недієздатною встановлюються зазначеними галузями права та відбувається за рішенням суду. Обмеження дієздатності та визнання особи недієздатною обмежує здатність фізичної особи самостійно вступати в правовідносини, та після визнання такого факту особі призначається опікун чи піклувальник. Таким чином, недієздатність - втрата здатності здійснювати особою цивільні права та обов`язки внаслідок тяжкого порушення психічного стану. Критерії недієздатності психічно хворих визначені в Цивільному кодексі України. Стан недієздатності характерний тільки для фізичних осіб та встановлюється в судовому порядку після обов`язкового проведення судово-психіатричної експертизи. Відсутність висновку судово-психіатричної експертизи позбавляє суд встановити, що [PERSON] неспроможна розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Таким чином, матеріали справи не дають жодних підстав для встановлення тієї обставини, що [PERSON] внаслідок хвороби не розуміє значення своїх дій та не може керувати ними, що є підставою для визнання особи недієздатною, а також відсутні підстави для призначення опікуна, оскільки відповідно до вимог ст.58 ЦК України, опіка встановлюється над фізичними особами, які визнані недієздатними. Враховуючи усі обставини справи, суд доходить висновку, що заява про визнання особи недієздатною та призначення опікуна задоволенню не підлягає. На підставі ст.ст.39-41, 60, 62, 63, 64 ЦК України,

Outcome: dismissed