Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

До Володимирського міського суду Волинської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 265750771 від 23 липня 2021 року, укладеним між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] . Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що заборгованість виникла внаслідок невиконання відповідачкою зобов`язань щодо повернення отриманих від первісного кредитора кредитних коштів у розмірі 6 750 грн. та процентів за користування кредитом. Укладення договору відбулося шляхом акцептування оферти за допомогою одноразового ідентифікатора, що згідно із Законом України «Про електронну комерцію» прирівнює такий правочин до письмового документа. Первісний кредитор виконав свої обов`язки у повному обсязі, перерахувавши кошти на банківську картку відповідачки, що підтверджується платіжним дорученням та відповідними виписками. Право грошової вимоги до боржника перейшло до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» через послідовний ланцюг договорів факторингу: від первісного кредитора до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», далі до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» і, зрештою, до позивача на підставі договору № 04/06/25-Ю від 4 червня 2025 року. Позивач наголошує на правомірності відступлення права вимоги, посилаючись на презумпцію правомірності правочину згідно зі статтею 204 ЦК України та умови договорів факторингу, які дозволяли відступлення майбутньої вимоги. Ланцюг передачі прав підтверджений актами прийому-передачі реєстрів боржників та платіжними інструкціями, що засвідчують факт фінансування клієнтів факторами. Неповідомлення боржника про зміну кредитора, відповідно до правової позиції Верховного Суду, не звільняє його від обов`язку повернення боргу, оскільки відповідач не був позбавлений можливості виконати зобов`язання на рахунки первісного кредитора. Загальна сума заборгованості, яку заявляє позивач до стягнення, становить 24 009, 75 грн, з яких 6 750 грн складає основний борг (тіло кредиту), а 17 259,75 грн - заборгованість за відсотками за користування коштами. Позивач зазначає, що після відступлення права вимоги на користь ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» додаткові нарахування не здійснювалися, а вказана сума відображає накопичений борг на момент фіксації вимог. Наявне в бухгалтерському обліку попередніх кредиторів «балансове списання» є виключно внутрішньою фінансовою операцією і не свідчить про анулювання боргу відповідачки. Позивач також заявляє про необхідність відшкодування судових витрат, які складаються із судового збору в розмірі 2 422, 40 грн (сплаченого з урахуванням понижуючого коефіцієнта 0,8 для електронної форми) та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7 000 грн. Розрахунок витрат на правничу допомогу включає вивчення матеріалів, складання позову, підготовку запитів та клопотань, що підтверджується відповідним договором з адвокатом та актами наданих послуг. Ухвалами суду від 02 вересня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін в судове засідання, визначено строки для подання заяв по суті справи, задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформацію про реквізити банківського рахунку відповідачки та зарахування на нього кредитних коштів. 24 жовтня 2025 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача - адвоката Свередюк Ю.А., згідно яких відповідач [PERSON] , змінила прізвище після одруження 18 грудня 2021 року) [PERSON] висловила повну незгоду з вимогами Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ». Позиція сторони відповідачки ґрунтується на двох ключових правових аспектах: безпідставності нарахування відсотків поза межами встановленого строку кредитування та відсутності доказів належного переходу права вимоги до нового кредитора за договорами факторингу. Щодо нарахування відсотків, сторона відповідачки зауважила, що згідно з умовами кредитного договору № 265750771 від 23 липня 2021 року, кредит надавався у розмірі 6 750 грн строком на 30 днів, тобто строк кредитування був обмежений датою 22 серпня 2021 року. Паспортом споживчого кредиту було чітко визначено загальні витрати за кредитом у сумі 180 грн. Відповідач наголошує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється зі спливом визначеного строку кредитування. Після 22 серпня 2021 року кредитор мав право лише на застосування наслідків прострочення згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України, а не на подальше нарахування договірних відсотків. Представник відповідачки акцентує увагу на тому, що матеріали справи не містять доказів пролонгації кредиту. Для продовження строку дисконтного періоду, відповідно до пункту 1.8 договору, позичальник мав вчинити активні дії в особистому кабінеті або терміналах самообслуговування, проте жодних підтверджень активації такої функції позивачем не надано. Отже, нарахування заборгованості за період з 23 серпня по 19 листопада 2021 року є неправомірним і суперечить сталим правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, згідно з якими право на нарахування договірних процентів після спливу строку кредитування припиняється. Окремо сторона відповідачки заперечила правомірність переходу вимоги до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ», вказуючи на хронологічну невідповідність документів. Договір факторингу № 28/1118-01, який став першою ланкою у передачі прав, був укладений між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ДОПОМОГА» ще 28 листопада 2018 року. Водночас кредитний договір із відповідачкою був укладений лише 23 липня 2021 року. Таким чином, на момент підписання первісного договору факторингу права вимоги до [PERSON] ще не існувало, а сам договір факторингу не містить умов про відступлення саме «майбутньої вимоги» щодо цього конкретного боржника. Сторона відповідачки зазначає, що за змістом пунктів 1.1 та 1.2 договору факторингу від 2018 року, предметом відступлення могли бути лише ті кредитні договори, які вже були укладені та відповідали певним критеріям. Оскільки сторони не могли передбачити укладення правочину з [PERSON] за три роки до фактичного надання їй кредиту, така вимога не була і не могла бути визначеною на момент укладення факторингової угоди. Позивачем не надано належних доказів того, що право вимоги за договором від 2021 року законно перейшло до фактора за угодою 2018 року. Враховуючи зазначені обставини, представник відповідачки вважає, що ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» не набуло статусу належного кредитора у цих правовідносинах. Крім того, розрахунок заборгованості, поданий позивачем, є некоректним, оскільки включає суми, нараховані поза межами дії договору. На підставі статей 526, 599, 1048 та 1054 ЦК України, сторона відповідачки просить суд повністю відмовити у задоволенні позову, зважаючи на недоведеність як обсягу боргу, так і самого права позивача на його стягнення. 28 жовтня 2025 року представником відповідачки було також подано клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги. Вимога обґрунтована неспівмірністю заявленої суми зі складністю справи та ціною позову, у зв`язку з чим сторона відповідачки просить зменшити їх розмір до 2 000 гривень. 31 жовтня 2025 року від представника позивача ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» надійшли додаткові пояснення, у яких сторона позивача додатково обґрунтовує правомірність факторингу, нарахування відсотків після закінчення строку кредитування та співмірність витрат на правничу допомогу. Щодо переходу права вимоги та заперечень стосовно договорів факторингу позивач не погоджується з аргументами сторони відповідача про відсутність у нього права вимоги. Представник позивача зазначає, що Договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 (укладений між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС») є за своєю природою рамковою угодою. Хоча початковий строк його дії закінчувався у 2019 році, серією додаткових угод (№19, №26, №27, №31, №32) строк його дії було пролонговано до 31 грудня 2024 року. Щодо зауваження відповідачки про те, що кредитний договір від 2021 року не міг бути предметом факторингу від 2018 року, позивач пояснює: пунктом 1.3 Договору факторингу прямо передбачено відступлення прав вимоги, які «виникнуть у майбутньому». Крім того, згідно з п. 4.1 договору, право вимоги переходить до фактора не в момент підписання основної угоди, а в день підписання конкретного Реєстру прав вимоги. Реєстр № 153, за яким було передано борг [PERSON] , був підписаний 28 вересня 2021 року, тобто вже після укладення кредитного договору, що повністю відповідає нормам чинного законодавства. Аналогічно позивач обґрунтовує подальший ланцюг передачі права вимоги до ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» за договором № 05/0820-01 від 05.08.2020 (строк дії якого також продовжувався додатковими угодами) та кінцеву передачу прав до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» на підставі договору № 04/06/25-Ю від 04.06.2025. Позивач наголошує, що перехід права вимоги підтверджується актами прийому-передачі реєстрів боржників та платіжними інструкціями, що засвідчують факт фінансування. Щодо правової природи нарахування відсотків, представник позивача зазначає, що за умовами Кредитного договору № 265750771 та згідно з фактичними обставинами справи, нарахування здійснювалося у два окремі періоди: 1.період правомірного користування кредитом (згідно зі ст. 1048 ЦК України) - у межах визначеного договором строку; 2.за користування кредитними коштами відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, і за весь час прострочення поза межами дисконтного періоду. Представник позивача наголошує, що пунктом 4.3 Кредитного договору сторони дійшли згоди, що проценти, нараховані після закінчення строку надання кредиту (зокрема, після 90 дня від дати закінчення дисконтного періоду), за своєю правовою природою є процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, на переконання позивача, сторони чітко визначили, що виплати поза межами строку кредитування є відповідальністю за порушення грошового зобов`язання, розмір якої погоджений сторонами в договорі. На підтримку своєї позиції позивач посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, зокрема у справі № 910/1238/17 від 23.05.2018, де розмежовано поняття процентів за користування кредитом (ст. 1048 ЦК) та процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами (ст. 625 ЦК). Позивач стверджує, що оскільки ст. 625 ЦК України є диспозитивною і дозволяє сторонам встановлювати інший розмір процентів у договорі, нарахування за ставкою 2,30% на день є правомірним заходом цивільно-правової відповідальності, погодженим відповідачкою під час акцептування оферти. З приводу заперечень відповідачки про співмірність витрат на правничу допомогу, позивач зазначає, що право на таку допомогу гарантоване ст. 59 Конституції України. Позивач вказує, що ним надано всі необхідні докази на підтвердження витрат у розмірі 7 000 гривень, а саме: договір про надання правничої допомоги № 05/06/25-01 від 05.06.2025, свідоцтво адвоката Тараненко А.І., довіреність, додаткову угоду та акт прийому-передачі виконаних робіт. Представник позивача акцентує увагу на тому, що згідно з ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявила клопотання про їх зменшення. На думку позивача, заявлений розмір гонорару є розумним, враховує складність справи та час, витрачений адвокатом на підготовку позову, запитів та участь у справі через систему «Електронний суд». Підсумовуючи викладене, позивач просить врахувати дані пояснення та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, стягнувши з відповідачки 24 009, 75 грн заборгованості, а також судові витрати у виді судового збору (2 422,40 грн) та витрат на правничу допомогу (7 000 грн). У судове засідання сторони не з?явились, від представників обох сторін надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, відтак з підстав, передбачених ч.1 ст.223 ЦПК України суд провів розгляд справи за наявними матеріалами справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 липня 2021 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 265750771 (далі - Договір). Положеннями даного Договору передбачено, що цей договір є електронним документом створеним і збереженим в Інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та перетвореним електронними засобами у візуальну форму. Сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та кредитодавцем в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором відповідно до правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис (п.4.4 Договору). Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Цим же законом визначені особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на веб-сайт за допомогою особистого кабінету кредитні договори між кредиторами та позичальником не було б укладено. Таким чином, електронний договір, підписаний електронним одноразовим ідентифікатором, вважається укладеним у письмовій формі з моменту його підписання, тобто ведення алфавітно-цифрової послідовності даних (пароль). Водночас такий договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо істотних умов договору. З матеріалів справи вбачається, що укладенню Договору кредитної лінії передувало подання відповідачкою Заявки на отримання грошових коштів в кредит від 23 липня 2021 року. Згідно з даною Заявкою, [PERSON] , підтверджуючи свої персональні дані, звернулася до ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» з метою отримання кредиту в розмірі 6 750 грн строком на 30 днів. У Заявці зафіксовано ідентифікаційні дані позичальника: РНОКПП [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Володимир-Волинським МВ УМВС України у Волинській області, а також контактну інформацію (фінансовий номер телефону [NUMBER] та електронну адресу [INFO] ). Крім того, відповідачкою у Заявці було визначено реквізити банківської картки № [NUMBER] для зарахування кредитних коштів. Зазначена Заявка стала невід`ємною частиною Кредитного договору № 265750771 та підтверджує намір відповідачки на встановлення правовідносин з Кредитодавцем на вказаних у ній умовах суми та строку, проте сама Заявка за своєю суттю не договором у розумінні ст.626 ЦК України. З наданого алгоритму укладення кредитного договору вбачається, що без ідентифікації відповідача, подальше укладення кредитного договору є неможливим. Із довідки щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» вбачається, що [PERSON] 23 липня 2021 року о 9:21:13 на номер телефону [NUMBER] направлено одноразовий ідентифікатор MNV926PW для підтвердження поданої заявки на кредит, який нею введено, а перерахування коштів відбулось 23 липня 2021 року о 9:21:58. Доказами накладення електронного підпису з одноразовим ідентифікатором є QRкод - матричний код (двовимірний штрих-код), який містить інформацію щодо підписанта електронного договору і призначений для сканування за допомогою мобільного пристрою, сканера штрих-коду з метою швидкої та безпомилкової ідентифікації договору позичальника. Зазначений QR-код знаходиться на Договорі № 265750771 від 23 липня 2021 року. Отже, договір № 265750771 від 23 липня 2021 року є укладеним з моменту його підписання електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, що підтверджує погодження сторонами усіх істотних умов таких договорів. Суд, дослідивши зміст Договору кредитної лінії № 265750771 від 23 липня 2021 року та доданого до нього Паспорта споживчого кредиту, встановив наступні фактичні умови правочину. Згідно з пунктами 1.1, 1.3 та 1.7 Договору, кредит надавався у розмірі 6 750 грн строком на 30 днів (до 22 серпня 2021 року), що визначено як Дисконтний період. Порядок нарахування плати за користування коштами передбачав декілька режимів, де за умови належного виконання зобов`язань нарахування здійснювалося за Дисконтною ставкою 0,01% на день згідно з пунктом 1.9.1 Договору. При цьому умови правочину містять пряму кореляцію між діями щодо пролонгації та розміром процентної ставки: за змістом пунктів 1.8 та 1.9.2 Договору, збереження пільгових умов після спливу перших 30 днів було можливим лише у разі активної пролонгації шляхом оплати нарахованих процентів та ініціювання відповідної операції в Особистому кабінеті. За відсутності такої пролонгації, згідно з пунктом 1.9.3 Договору, настає відкладальна обставина, що має наслідком скасування режиму дисконтної ставки та застосування Базової ставки у розмірі 1,70% на день ретроактивно з першого дня надання кредиту. З наступного дня після закінчення Дисконтного періоду, нарахування здійснюється у режимі 2,30% на день відповідно до пункту 1.12.2 Договору. Пунктом 1.12.1 передбачено, що термін повернення основної суми кредиту може щоденно відкладатися, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення Дисконтного періоду, що фактично визначає межі строку дії кредитної лінії. Увесь вказаний період нарахування процентів охоплюється поняттям плати за користування кредитом у розумінні статті 1048 ЦК України, тоді як у пункті 4.3 Договору сторонами досягнуто домовленості, що будь-які проценти, нараховані після закінчення цього 90-денного строку, за своєю правовою природою є процентами в розумінні частини другої статті 625 ЦК України. Таким чином, умови договору чітко розмежовують період правомірного користування коштами (проценти за статтею 1048 ЦК України) та період після спливу 90 днів прострочення, коли нарахування набувають характеру цивільно-правової відповідальності за статтею 625 ЦК України, розмір якої був заздалегідь погоджений сторонами під час укладення правочину. Умовами Договору передбачено право кредитодавця відступити право вимоги третім особам без додаткової згоди Позичальника (п. 2.1.1.5). Згідно з п. 4.23, повідомлення про таке відступлення вважається отриманим Позичальником з моменту його відправлення на електронну пошту або відображення в Особистому кабінеті. Також Договором закріплено право Кредитодавця на залучення колекторських компаній (п. 4.16) та взаємодію з третіми особами, контактні дані яких надані Позичальником (п. 4.17). У розділі 4 Договору містяться застереження про те, що позичальник підтверджує отримання всієї необхідної інформації до моменту укладення правочину (п. 4.13), а умови договору є розумними та справедливими (п. 4.9). Паспорт споживчого кредиту, що є невід`ємною частиною Договору, визначає реальну річну процентну ставку на рівні 649% річних та загальну орієнтовну вартість кредиту. Відповідно до п. 3.10 Договору, встановлено черговість погашення вимог, де першочергово погашаються прострочені проценти, а в останню чергу - неустойка. Судом встановлено, що ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме: надало відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами у розмірі 6750,00 грн. на умовах, передбачених договором. Також, факт отримання коштів та їх зарахування відповідачці на картковий рахунок № [NUMBER] , що зазначений нею в заявці на отримання кредиту підтверджується повідомленням № 20.1.0.0.0/7-250915/55763-БТ від 19 вересня 2025 року АТ КБ «Приватбанк» та випискою по цьому рахунку за період з 23 липня 2021 року. Суд, дослідивши наданий Позивачем Розрахунок заборгованості за кредитним договором № 265750771 від 23 липня 2021 року, складений ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА», встановив, що позичальнику [PERSON] було видано кредитні кошти в сумі 6 750, 00 грн строком на 30 днів. Розрахунок відображає рух заборгованості за період з дати укладення договору до дати продажу кредитного портфеля (28 вересня 2021 року). Протягом дисконтного періоду (з 23 липня 2021 року по 22 серпня 2021 року) нарахування процентів здійснювалося щоденно в розмірі 0,68 грн, що відповідає умовам договору про пільгову ставку. Станом на останній день дисконтного періоду (22 серпня 2021 року) сумарний розмір нарахованих процентів становив 20,40 грн, а загальна заборгованість - 6 770,40 грн. Після завершення дисконтного періоду, у зв`язку з неотриманням платежу, Кредитодавцем проведено перерахунок заборгованості. Зокрема, станом на 26 серпня 2021 року зафіксовано одноразове нарахування процентів у сумі 4 043,10 грн, що згідно з умовами договору є наслідком скасування дисконтної ставки та застосування базової ставки ретроактивно з першого дня користування кредитом. У період прострочення дисконтного періоду (з 27 серпня 2021 року по 28 вересня 2021 року) щоденне нарахування процентів було збільшено до 155,25 грн на добу. Станом на 28 вересня 2021 року (дата продажу фінансового активу) загальна сума заборгованості за Розрахунком склала 15 936, 75 грн, з яких: 6 750, 00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 9 186, 75 грн - заборгованість за нарахованими процентами. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Згідно зі статтею 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. За правилом статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Таким чином, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 2-127/11 (постанова від 01 лютого 2018 року) за змістом наведених положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора. Судом встановлено, що 28 листопада 2018 року між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого від ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» переходить до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» право вимоги до боржників за відповідним реєстром права вимоги. В подальшому між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» було укладено ряд додаткових угод, згідно яких сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору, востаннє до 31 грудня 2024 року, включно. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 153 від 28 вересня 2021 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» отримало право вимоги до [PERSON] за договором № 265750771 від 23 липня 2021 року. Судом також досліджено Розрахунок заборгованості за кредитним договором № 265750771, складений новим кредитором - ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС». Даний документ фіксує стан нарахувань з моменту набуття права вимоги цим товариством. Відповідно до змісту розрахунку, ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» прийняло право вимоги до Позичальника [PERSON] 28 вересня 2021 року. На момент придбання фінансового активу сума заборгованості становила 15 936, 75 грн, що повністю кореспондується з кінцевим залишком за розрахунком попереднього кредитора (ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА»), з яких: 6 750,00 грн - основний борг (тіло кредиту); 9 186,75 грн - нараховані проценти. У період з 29 вересня 2021 року по 19 листопада 2021 року ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» продовжувало щоденне нарахування процентів у розмірі 155,25 грн на добу. Згідно з наданим розрахунком, після 19 листопада 2021 року активне нарахування відсотків у щоденному форматі було припинено. Станом на кінцеву дату розрахунку (31 липня 2023 року), загальна сума заборгованості відповідачки перед ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» склала 24 009, 75 грн, яка складається з: 6 750,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 17 259, 75 грн - заборгованість за нарахованими процентами. Будь-яких оплат зі сторони відповідачки на користь первісного кредитора або ж ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» протягом вказаного періоду розрахунком не зафіксовано, що свідчить про те, що з ініціативи позичальника [PERSON] пролонгація дисконтного періоду не активувалась. Даний розрахунок підтверджує безперервність ланцюга нарахувань при переході права вимоги та фіксує, що новий кредитор застосовував ту саму відсоткову ставку (1,70% або 2,30% на день залежно від трактування договору), що й первісний кредитор. Припинення нарахувань 19 листопада 2021 року (рівно через 90 днів після закінчення дисконтного періоду) кореспондується з пунктом 4.3 Кредитного договору. 05 серпня 2020 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» укладено договір факторингу №05/0820-01, згідно з умовами якого ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» зобов`язується відступити ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС» за плату права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги. В подальшому між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» було укладено ряд додаткових угод, згідно яких сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору, востаннє до 30 грудня 2024 року, включно. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 10 від 31 липня 2023 року, підписаного ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС» та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» на виконання договору факторингу № №05/0820-01, укладеного між ними, ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС» отримало право вимоги до [PERSON] за договором № 265750771 від 23 липня 2021 року. 04 червня 2025 року між ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС» укладено договір факторингу № 04/06/25-Ю, згідно з умовами якого ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС» зобов`язується за плату відступити ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» право грошової вимоги до боржників, зазначених в реєстрі боржників, що є невід`ємною частиною цього договору. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги, підписаного ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ОНЛАЙН ФІНАНС» та ТзОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» на виконання договору факторингу № 04/06/25-Ю, укладеного між ними, ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» отримало право вимоги до [PERSON] за договором № 265750771 від 23 липня 2021 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання, за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 761/33403/17). З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор. Відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Згідно правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07.01.2026 у справі № 727/2790/25 суд зауважив, що допускається відступлення за договором факторингу наявної вимоги та майбутньої вимоги. При цьому для розмежування прав грошової вимоги, що може відступатися на підставі договору факторингу обрано різні критерії. Зокрема, для: (а) наявної вимоги - це строк платежу; (б) майбутньої вимоги - це момент виникнення. Різність критеріїв, які покладені в виокремлення видів, створює складнощі у розумінні як наявної, так і майбутньої вимоги; наявна вимога - це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (частина перша статті 1078 ЦК України). Втім очевидно, що строк платежу визначає не існування, а тільки можливість здійснення права грошової вимоги. І, звісно, що наявні грошові вимоги не вичерпуються тими, строк платежу яких настав. Оскільки якщо зробити протилежний висновок, то в категорію майбутніх вимог слід віднести будь-які інші права грошової вимоги, навіть ті які існують в зобов`язанні, але їх здійснення залежить від настання умови чи спливу строку. Саме тому до наявних вимог потрібно віднести й «недозрілі» грошові вимоги. «Недозріла» вимога - це різновид наявної вимоги, тобто право грошової вимоги, можливість здійснення якого залежить від настання умови чи спливу строку платежу. Як наслідок наявна та недозріла вимога існують до або в момент укладення договору факторингу; майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу; у договорі факторингу необхідно індивідуалізувати право грошової вимоги. Наявна та «недозріла» вимоги мають бути визначені в договорі факторингу з максимальним ступенем конкретності, яка б забезпечувала можливість виокремити такі вимоги від інших вимог клієнта в момент укладення договору факторингу. Для наявної та «недозрілої» вимоги, оскільки вони існують на час укладення договору факторингу, індивідуалізація може полягати, зокрема, у вказівці предмета (розміру чи обсягу вимоги), суб`єктів (як активного - кредитора, так і пасивного - боржника), підстави виникнення (наприклад, договір поставки); майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення. До цього часу майбутня вимога хоча б якось має пов`язуватися із клієнтом. Отже, оцінюючи доводи сторони відповідача про неможливість відступлення права вимоги за кредитним договором № 265750771 від 23 липня 2021 року на підставі договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року та договору факторингу від № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року (укладених раніше самого кредитного договору), суд визнає їх юридично необґрунтованими та такими, що базуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права. Відповідно до положень ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути як наявна вимога, так і майбутня вимога, яка виникне після укладення такого договору. Застосовуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 07.01.2026 у справі № 727/2790/25, суд зазначає, що за своєю правовою природою договори факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року та № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року є рамковими правочинами, що охоплюють право грошової вимоги до боржників, які з`явилися з договорів, укладених клієнтом після дати укладення договору факторингу. У даній справі згідно наданих документів право вимоги у первісного кредитора до [PERSON] могло виникнути 19 листопада 2021 року (закінчення строку періоду правомірного користування кредитними коштами), а фактична індивідуалізація та передання цієї вимоги фактору згідно наданих документів відбулися 28 вересня 2021 року та 31 липня 2023 року відповідно до вказаних правочинів факторингу шляхом підписання додаткових угод та Реєстрів прав вимоги № 153 та № 10, що повністю відповідає механізму, передбаченому ч. 2 ст. 1078 ЦК України. Таким чином, право вимоги вважається переданим фактору з дня його виникнення у первісного кредитора (клієнта), а той факт, що договір факторингу був укладений раніше за кредитний договір, не свідчить про недійсність відступлення, оскільки закон прямо допускає фінансування під відступлення як майбутньої вимоги, так і дійсної вимоги. Відтак, доводи відповідача про відсутність у позивача права вимоги з мотивів «різниці у датах» спростовуються вищенаведеними нормами права. Таким чином, оскільки умови вищенаведених договорів відступлення є чітко визначеними та унеможливлюють нерозуміння або виникнення сумнівів щодо предмету відступлення (яке саме право відступається), а законодавством не забороняється відступлення майбутніх вимог, і вони вчинені в строки їх дії, тому суд вважає, що позивачу у справі було відступлено дійсне право на стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № 265750771 від 23 липня 2021 року, у зв`язку з чим, заперечення представника відповідача по даному факту судом відхиляється. Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Визначення поняття «зобов`язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17 зазначено, що в статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Таким чином, обов`язок щодо повернення коштів за кредитним договором має абсолютний характер і його невиконання можливо виключно у визначених законом випадках. Отже, зважаючи на встановлену статтею 204 ЦК України і не спростовану при вирішенні цієї справи презумпцію правомірності укладеного кредитного договору такий договір у розумінні статей 11, 509 ЦК України є належною підставою для виникнення та існування обумовлених ними прав і обов`язків сторін. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з розрахунками заборгованості, наданими позивачем, заборгованість [PERSON] за договором № 265750771 від 23 липня 2021 року складає 24 009, 75 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту - 6750,00 грн. та заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 17 259, 75 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 зазначено, що, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - подані позивачем розрахунки заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18 січня 2022 року (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. В постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 352/1950/15-ц зазначено, що договір, як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів. Згідно з ч. 1 ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20 зроблено висновок, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення «contra proferentem». «Contra proferentem» (лат. «verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem») - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» («no individually negotiated»), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін». Тобто contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов) договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність; contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань. Аналізуючи наданий позивачем розрахунок заборгованості [PERSON] по відсотках, суд дійшов висновку, що він розрахований вірно і не підлягає перерахунку, оскільки не допускає подвійного тлумачення норм договору. Так, суд наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Разом з цим, зі спливом строку кредитування, кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит, виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Суд зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Проте суд підкреслює, що зазначене не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання, зазначене є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду № 910/4518/16 від 05 квітня 2023 року. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. У справі, яка розглядається, за умовами укладеного між сторонами кредитного договору № 265750771 від 23 липня 2021 року відповідачка отримала грошові кошти у розмірі 6 750,00 грн. Факт отримання коштів підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами. Відповідно до п. 1.7 Договору, строк користування кредитом на пільгових умовах (Дисконтний період) був визначений до 22 серпня 2021 року. Проте, як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, у встановлений термін відповідачка зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів не виконала, а також не скористалася правом на пролонгацію строку дії договору, передбаченим п. 1.8. Відсутність дій з боку [PERSON] щодо продовження Дисконтного періоду призвела до настання відкладальної обставини, визначеної п. 1.9.3 Договору. Внаслідок цього дисконтна ставка 0,01% була скасована, а нарахування за період з 23 липня 2021 року по 22 серпня 2021 року було правомірно здійснено за Базовою ставкою 1,70% на день, що становить 3 442,50 грн. Починаючи з 23 серпня 2021 року (день, наступний за датою закінчення Дисконтного періоду), нарахування процентів перейшло у режим, визначений п. 1.12.2 Договору, за ставкою 2,30% на день від суми залишку основного боргу. Суд зауважує, що такий розмір нарахувань був чітко погоджений сторонами при підписанні договору за допомогою одноразового ідентифікатора, що прирівнюється до власноручного підпису. Згідно з п. 1.12.1 Договору, строк повернення кредиту міг автоматично відкладатися, але не більше ніж на 90 днів. Аналіз розрахунку заборгованості свідчить, що позивач (та його попередники у праві вимоги) дотрималися цієї умови, припинивши активне нарахування щоденних процентів 19 листопада 2021 року. Суд погоджується з позицією позивача, що сума нарахованих процентів у розмірі 17 259, 75 грн є обґрунтованою, оскільки вона охоплює період правомірного очікування кредитора на повернення коштів у межах граничного строку дії кредитної лінії. Після 19 листопада 2021 року нарахування процентів за ст. 1048 ЦК України було припинено, що відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду щодо обмеження права кредитора на договірні проценти поза межами строку кредитування. Окремо суд вважає за необхідне надати оцінку запереченням представника відповідача щодо моменту припинення нарахування процентів за статтею 1048 ЦК України. Позиція представника відповідача про те, що нарахування договірних процентів має припинитися одразу після закінчення Дисконтного періоду (22 серпня 2021 року) з подальшим переходом виключно до нарахувань у порядку статті 625 ЦК України, ґрунтується на помилковому тлумаченні умов правочину. Аналіз змісту Договору свідчить, що Дисконтний період за своєю правовою природою є лише пільговим етапом кредитування, тоді як загальний строк дії кредитної лінії та, відповідно, строк правомірного користування коштами, є значно довшим. Згідно з пунктами 1.11, 1.12.1 та 1.12.2 Договору, сторони прямо передбачили, що у разі неповернення кредиту в Термін платежу, зобов`язання Позичальника автоматично відкладається щоденно на строк до 90 календарних днів. Саме цей 90-денний період, погоджений сторонами як «відкладальна обставина», є частиною строку кредитування, протягом якого кредитодавець має право на отримання плати за користування грошима за підвищеною ставкою (2,30% на день), що не суперечить приписам статей 627, 1048, 1054 ЦК України. Зазначений висновок суду підтверджується пунктом 4.3 Договору, у якому сторони чітко розмежували часові межі різних видів нарахувань. Зокрема, правовий режим статті 625 ЦК України («проценти за користування після закінчення строку дії договору») за волевиявленням сторін настає лише після спливу 90 днів (тобто з 91-го дня) від дати закінчення Дисконтного періоду. Таким чином, оскільки позивачем нараховано проценти саме за період до 19 листопада 2021 року (тобто в межах граничного 90-денного строку дії кредитної лінії), такі нарахування є правомірною платою за користування кредитом (процентами), а не мірою відповідальності. Враховуючи викладене, суд відхиляє аргументи представника відповідача про незаконність нарахування процентів після 22 серпня 2021 року, оскільки вони суперечать принципу свободи договору та буквальному змісту пунктів 1.12.1 та 4.3 Договору, які визначають момент припинення нарахування договірних процентів значно пізнішою датою, ніж закінчення початкового дисконтного періоду. Щодо правомірності вимог ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ», суд встановив безперервність ланцюга відступлення права вимоги від первісного кредитора через ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС». Суд відхиляє заперечення представника відповідачки щодо недійсності відступлення, оскільки витяги з реєстрів прав вимоги до Договору факторингу містять ідентифікуючі дані договору № 265750771 та дані боржника [PERSON] . Таким чином, позивач набув право вимоги у тому обсязі, який існував на момент переходу права, що включає як тіло кредиту (6 750,00 грн), так і нараховані проценти (17 259,75 грн). Наявність у позивача повного боргового портфеля, що складається із первинних документів (договори, платіжні докази та розрахунки) доводять, що усі зобов?язання по факторингах були реальними, дійсними і підтвердженими на момент відступлення права вимоги. Оцінюючи доводи про надмірність нарахованих процентів, суд враховує, що відповідачка, підписуючи договір, була ознайомлена з його умовами, Паспортом споживчого кредиту та графіком можливих нарахувань у разі прострочення. Враховуючи презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) та відсутність судового рішення про визнання пунктів 1.9.3 або 1.12.2 договору недійсними, суд приходить до висновку про обов`язковість виконання цих умов сторонами. Відтак, загальна сума заборгованості у розмірі 24 009,75 грн є доведеною, підтвердженою належними доказами та підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача у повному обсязі. Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При пред`явленні позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією. Отже, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути 2422, 40 грн. судового збору. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представником позивача Тараненко А.І. до матеріалів справи долучено договір про надання правничої допомоги №05/06/25-01 від 05 червня 2025 року, укладений між Адвокатським бюро «Тараненко та партнери» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ»; додаткову угоду № 25770561430 від 05 червня 2025 року до договору про надання правничої допомоги; акт прийому передачі наданих послуг, що є невід`ємною частиною до договору про надання правничої допомоги № 05/06/25-01 від 05 червня 2025 року, з якого вбачаються перелік наданих правових та юридичних послуг, кількість годин та вартість послуг, а саме: складання позовної заяви, 2 год. - 5000,00 грн.; вивчення матеріалів справи, 2 год. - 1000,00 грн.; підготовка адвокатського запиту щодо зарахування кредитних коштів, 1 год. - 500,00 грн.; підготовка та подача клопотання щодо отримання інформації щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів - 1 год. - 500,00 грн. всього 7000,00 грн. Пунктом 3.6 договору про надання правничої допомоги №05/06/25-01 від 05 червня 2025 року передбачено, що сума гонорару сплачується на користь адвоката, якщо вона буде стягнута на користь клієнта, а тому суд вважає безпідставним посилання представника відповідача на відсутність доказів оплати витрат на правничу допомогу, позаяк за умовами договору, укладеного між адвокатом та позивачем, у останнього виникає зобов`язання перерахунку гонорару адвокату не пізніше 10 числа місяця, наступного за місяцем фактичного отримання коштів на рахунок клієнта. Також у матеріалах справи містяться копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 4956 Тараненка А.І. та довіреність позивача, видана ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» Тараненку А.І. Представником відповідача заявлено клопотання про зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідності дотримання принципу співмірності при розрахунку судових витрат. Так, Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц наголосила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved