Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-10 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про зняття арешту з транспортного засобу марки «VOLKSWAGEN SHARAN» р.н. [NUMBER] , 2001 року випуску, синього кольору, номер кузову [NUMBER] , легковий універсал-В, який належить на праві власності [PERSON] , накладений постановами Личаківського відділу Державної виконавчої служби у місті Львові ЛМУ МЮУ № 17211, 21783 від 2004 року, № 138/227 від 27.01.2006 року та № 2108 РЕВ від 23.02.2006 року. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN SHARAN» р.н. [NUMBER] , 2001 року випуску, синього кольору, номер кузову [NUMBER] , легковий універсал-В. У листопаді 2025 року він звернувся до Сервісного центру МВС У Львівській області щодо зняття зазначеного транспортного засобу з реєстрації у зв`язку із його продажем, де дізнався про наявність обмеження, а саме накладення арешту на вказаний ТЗ постановами Личаківського відділу Державної виконавчої служби у місті Львові ЛМУ МЮУ. В свою чергу, листом Личаківського відділу Державної виконавчої служби у місті Львові від 28.11.2025 року № 72398, його повідомлено, що відповідно до відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження та Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень-окремого спецпідрозділу, який є складовою Автоматизованої системи виконавчого провадження, відсутні виконавчі провадження згідно яких винесено постанови про арешт № 17211, 21783 від 2004 року, № 138/227 від 27.01.2006 року та № 2108 РЕВ від 23.02.2006 року на майно позивача. Зазначено, що у 2004 році та 2006 році виконавчі провадження формувались лише на паперових носіях, після завершення виконавчі провадження передавались до архіву та знищувались після завершення строків зберігання виконавчих проваджень. При цьому роз`яснено, що в даному випадку арешт майна боржника накладений у 2004 році та 2006 році може бути знято на підставі частини 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» за рішенням суду. А тому, вважає, що оскільки виконавчі провадження відсутні, а їхні матеріали знищені у зв`язку з виконанням, продовження існування обтяження у вигляді арешту його майна є перешкодою для нього як власника у праві повного вільного розпорядження належним йому майном. При цьому, звертає увагу суду на те, що борги по даних виконавчих провадженнях оплачено більше 18 років тому, що не заперечує і сам відповідач, оскільки після завершення виконавчі провадження передано до архіву, однак, арешт знято не було. Таким чином, позивач вимушений звернутись до суду, оскільки у позасудовому порядку зняття арешту з майна виявилось неможливим. А тому, просить позов задовольнити та зняти заборону на відчуження з транспортного засобу марки «VOLKSWAGEN SHARAN» р.н. [NUMBER] , 2001 року випуску, синього кольору, номер кузову [NUMBER] , легковий універсал-В. Правом на подання відзиву відповідач не скористався. Позовна заява поступила до суду 17.12.2025 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 19.12.2025 року, позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків зазначених у мотивувальній частині ухвали. 09 січня 2026 року позивачем подано заяву на усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 19.12.2025 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 13.01.2026 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позивач в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Разом з тим, 11.02.2026 року подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить суд позов задовольнити. Представник відповідача - Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи чи відзив не подав. Враховуючи вищенаведені обставини та відповідно до вимог ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливим розглянути справу за відсутності учасників процесу. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 11.02.2026 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Серія [NUMBER] від 22.03.2002 року, [PERSON] є власником автомобіля марки «VOLKSWAGEN SHARAN» р.н. [NUMBER] , 2001 року випуску, синього кольору, номер кузову [NUMBER] , легковий універсал-В (а.с.10-11). Згідно інформації Єдиного державного реєстру транспортних засобів, на автомобіль марки «VOLKSWAGEN SHARAN» р.н. [NUMBER] , 2001 року випуску, синього кольору, номер кузову [NUMBER] , легковий універсал-В, накладено заборону на відчуження (арешт). Підстава обтяження: постанови Личаківського відділу Державної виконавчої служби у місті Львові ЛМУ МЮУ № 17211, 21783 від 2004 року, № 138/227 від 27.01.2006 року та № 2108 РЕВ від 23.02.2006 року (а.с.34). Як вбачається із листа Личаківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 28.11.2025 року № 72398, згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження та Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень-окремого спецпідрозділу, який є складовою Автоматизованої системи виконавчого провадження, відсутні виконавчі провадження згідно яких винесено постанови про арешт № 17211, 21783 від 2004 року, № 138/227 від 27.01.2006 року та № 2108 РЕВ від 23.02.2006 року на майно [PERSON] . Оскільки в 2004 році та 2006 році виконавчі провадження формувались лише на паперових носіях, після завершення виконавчі провадження передавались до архіву та знищувались після завершення строків зберігання виконавчих проваджень (а.с.12). Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 17 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Так, позов про звільнення майна з-під арешту може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Пунктами 1, 2 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких в життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст.13 міжнародного правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у ст.41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом. Згідно з ч 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Так, скориставшись своїм правом, позивач просить зняти арешт з майна, оскільки це унеможливлює реалізацію його прав, як власника. Нормами ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Таким чином, беручи до уваги те, що орган виконавчої служби, який накладав арешт на спірне майно, позбавлений можливості зняти заборону на відчуження (арешт), у зв`язку із знищенням матеріалів виконавчого провадження та відсутністю на те повноважень, накладений арешт у 2004-2006 роках на автомобіль марки «VOLKSWAGEN SHARAN» р.н. [NUMBER] , 2001 року випуску, синього кольору, номер кузову [NUMBER] , легковий універсал-В, позбавляє позивача, як власника майна, можливості мирно володіти та розпоряджатися ним та здійснювати щодо нього інші дії. Враховуючи наявність накладеної заборони на майно, неможливість скасування арешту у позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд дійшов висновку про необхідність захисту його права шляхом зняття такого арешту, оскільки позовні вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що є всі підстави, передбачені законом, для зняття арешту з транспортного засобу, а тому, позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення.

Outcome: approved