Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-08 00:00:00

У липні 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», у якому просила стягнути з відповідача на її користь позивача безпідставно списані грошові кошти у розмірі 30 137, 67 грн., 3% річних у розмірі 181,01 грн., та судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 12.04.2025,17.04.2025 та 22.04.2025 з її карти (рахунку) № [NUMBER] , ( [NUMBER] було списано грошові кошти у розмірі 30 137, 67 грн. Вказує, що позивач не має жодної заборгованості перед банком, кредитів не отримувала, вимог про оплату боргу не надходило на її адресу. Грошові кошти списані відповідачем безпідставно, незаконно та підлягають негайному поверненню. Зазначає, що 27.05.2025 її представником на адресу відповідача було направлено претензію щодо повернення безпідставно списаних грошових коштів, яку відповідач отримав 30.05.2025. 16.06.2025 на адресу її представника надійшла відповідь відповідача від 05.06.2025 № 20.1.0.0.0/7-250602/47485, в якій зазначається, що представником позивача не надано письмової угоди позивача на розголошення банківської таємниці, тобто відповідач безпідставно ухиляється від надання відповіді на претензію та не надає пояснень щодо безпідставного списання власних коштів позивача, так як всі необхідні документи (повноваження) представником позивача додавались до претензії. Ухвалою судді від 4 серпня 2025 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. 11 вересня 2025 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання просить відмовити у задоволенні позову. Вказує, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.11.2011 у справі № 0417/2-3987/2011 з [PERSON] та [PERSON] солідарно стягнуто заборгованість по кредитному договору № 96М-08 в розмірі 253 618,37 грн. та судовий збір в розмірі 1700,00 грн. На даний час, відповідне рішення суду залишається невиконаним, а відтак цілком логічним та вірним є висновок, що має місце прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі рішенням суду від 21.11.2011 № 0417/2-3987/2011, що підтверджується випискою по рахунку № [NUMBER] , на якому обліковуються погашення по Кредитному договору № 96М-08. Вказує, що посилання позивача на безпідставне списання банком коштів з її рахунків не узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами. Більш того, перераховані кошти з картки позивача у розмірі 30 173,67 грн. в якості договірного списання зараховані на рахунок [PERSON] № [NUMBER] , на який здійснюються погашення боргу по кредитному договору № 96М-08 від 21.02.2008. Зазначає, що АТ КБ «Приватбанк» не порушував зі свого боку жодних грошових зобов`язань перед позивачем, оскільки діяв в межах договірних відносин, які склалися між сторонами та підтверджені судовим рішенням. У зв`язку з відсутністю порушення з боку банку грошового зобов`язання, неможливим є і застосування наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України. Ухвалою суду від 22 січня 2026 року у задоволенні клопотання представника позивача - [PERSON] про зупинення провадження у справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення безпідставно отриманих коштів - відмовлено. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала з викладених у відзиві підстав та просила в позові відмовити. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 21 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 96М-08, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 250 000,00 грн., зі сплатою за користування ними відсотків. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 21 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] (поручитель) було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язався відповідати за виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором № 98М-08 в повному обсязі. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2011 року у справі № 0417/2-3987/2011 позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено.Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість по кредитному договору № 96М-08 у розмірі 253 618,37 грн. та судовий збір у розмірі 1700,00 грн. 24.01.2022 [PERSON] підписала Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі якої позивачем була отримана нова перевипущена картка «Універсальна» № [NUMBER] . Так, 12.04.2025, 17.04.2025 та 22.04.2025 з карти (рахунку) [PERSON] № [NUMBER] , ( [NUMBER] , відкритої у ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» було списано грошові кошти у розмірі 30 137, 67 грн., що підтверджується скрін-шотами з мобільного додатку. АТ КБ «Приватбанк» листом від 5 червня 2025 року за № 05.06.2025 № 20.1.0.0.0/7-250602/47485 на адвокатський запит представника позивача повідомив, що підстави для повернення коштів з боку Банку відсутні. Надати будь-яку іншу інформацію Банк не має змоги, оскільки така інформація є банківської таємницею, яка розкривається в порядку, визначеному законодавством. Обов`язковість виконання судових рішень закріплена в ст. 129-1 Конституції України. За положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3 ст.13 ЦПК України). Частиною 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 11 ЦК України визначені підстави для виконання цивільних прав та обов`язків. Так, зокрема частиною 5 даної матеріального прави закріплено, що випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч.1 ст. 599 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц прийшов до висновку про те, що не підлягають поверненню безпідставно набуті кошти за умови наявності одночасно таких умов, як здійснення виплати добровільно, відсутність рахункової помилки та добросовісність набувача коштів. У разі, якщо відсутня одна із наведених умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України, то грошові кошти, виплачені набувачу, підлягають поверненню платнику. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Звертаючись з даним позовом, позивач зазначала, що оспорювані кошти набуті позивачем безпідставно, а тому підлягають стягненню на підставі ст. 1212 ЦК України. Так, грошові кошти з картки позивача у розмірі 30 173,67 грн. були зараховані в якості договірного списання на рахунок [PERSON] № [NUMBER] , на який здійснюються погашення боргу за кредитним договором № 96М-08 від 21.02.2008. Згідно ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, посилання позивача на безпідставне списання банком коштів з її рахунку не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. За таких обставин суд вважає, що передбачені цивільним законодавством підстави для повернення грошових коштів на підставі вимог статті 1212 ЦК України відсутні, в зв`язку з чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed