Jurisdiction: civil
Date: 2026-02-04 00:00:00

Позовні вимоги. Позивач звернулась до Галицького районного суду м. Львова із вказаним позовом. в якому просила суд встановити факт ухилення [PERSON] від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця [PERSON] та усунути останнього від права на спадкування спадщини щодо частини квартири за адресою: [ADDRESS] , яка відкрилась після смерті [PERSON] . Свої вимоги мотивувала тим, що 20.01.2020 року її мати - [PERSON] склала заповіт, згідно з яким заповіла належну їй на праві власності цілу частину квартири [ADDRESS] позивачу. [INFO] її мати померла, внаслідок відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме на квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що прийняла спадщину, оскільки протягом строку, встановленого статтею. 1273 Цивільного Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Окрім неї, спадкоємцем за законом є син спадкодавця [PERSON] , який в свою чергу 25.06.2024 року подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. На даний час ні свідоцтво на право на спадщину за заповітом, ні за законом не видано. [PERSON] зазначає, що до моменту смерті, її матір потребувала постійного медичного догляду. у зв`язку з чим вона організувала її перебування в пансіонаті для літніх людей, де остання отримувала необхідну медичну допомогу. В подальшому, відповідач з незрозумілих причин забрав матір [PERSON] додому, після чого її стан здоров`я різко погіршився та вже за чотири місяці остання померла. Позивач наголосила, що згідно з поясненнями свідків [PERSON] зловживав алкоголем і не виконував обов`язків з догляду за матір`ю. Зазначене також підтверджується долученими до позовної заяви фотографіями. на яких зафіксовано занедбаний стан помешкання, де проживав відповідач з матір`ю. З урахуванням вищевикладеного, позивач [PERSON] вважала, що відповідача необхідно позбавити права на спадкування, включно з правом на обов`язкову частку у спадщині, у зв`язку з тим, що останній злісно ухилявся від виконання свого обов`язку щодо утримання спадкодавця, а також своїми егоїстичними й безвідповідальними діями фактично позбавив літню матір можливості скористатися її правом на гідну старість у фінальний період життя. Рух справи в суді. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 02.12.2024 відкрито провадження у справі, розгляд постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15.01.2025 року задоволено клопотання представника позивача та призначено по справі судово-медичну експертизу. Зупинено провадження по справі на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 19.08.2025 року поновлено провадження у справі у зв`язку з надходженням до суду висновку за результатами проведення судово-медичної експертизи. Ухвалою суду від 25.11.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. . Протокольною ухвалою суду від 05.02.2026 року прийнято відмову представника позивача від допиту свідків. Позиція сторін по справі. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив такий задовольнити повністю. У відзиві на позов зазначив, що участь відповідача в процесі поховання матері була мінімальною, і обмежилась лише формальним підписанням документів. Вказав, що [PERSON] склала заповіт, у якому чітко виразила свою волю передати все спадкове майно позивачу. Наголосив, що до 2020 року відповідач мав частку в квартирі (1/6), однак враховуючи його спосіб життя, а саме, - відсутність постійної роботи, пристрасть до алкоголю, наявність кредиторської заборгованості його частка могла бути втрачена за борги. Вказав, що [PERSON] , на прохання своєї матері допомогла брату (відповідачу) розрахуватися з кредиторами, а він в подальшому подарував свою частку в квартирі матері, щоб уникнути подібних ризиків у майбутньому. Представник позивача також наголосив, шо постановою Галицького районного суду м. Львова відповідача було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 51 КУпАП, тобто у дрібному викраденні чужого майна, що додатково свідчить про його спосіб життя. Зазначив. що забравши матір з пансіонату (навіть якщо це було її бажання), відповідач вчинив безвідповідально, оскільки не міг і не зміг забезпечити їй належний догляд. Останній керувався не інтересами безпорадної матері, а своїми власними ймовірно щоб отримати доступ до її пенсії. Також, після повернення додому з пансіонату «Ренамед», відповідач відібрав у матері її телефон, фактично позбавивши її можливості спілкуватися з зовнішнім світом, просити про допомогу в інших осіб. Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову повністю. Зазначила, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами факт ухилення [PERSON] від утримання своєї матері. Наголосила, що останній надавав [PERSON] посильну допомогу, в тому числі самостійно вимірював тиск, робив відповідні ін`єкції, що підтверджується матеріалами справи. Підтвердила, що остання впродовж декількох місяців перебувала у пансіонаті «Ренамед», однак потім захотіла повернутись додому, а тому відповідач лише виконав її бажання. Повідомила, що [PERSON] впродовж життя своєї сім`ї не мав, постійно проживав спільно з матір`ю та піклувався про неї. Факт притягнення останнього до адміністративної відповідальності та наявність боргів жодним чином не свідчать про його поведінку стосовно спадкодавця та не можуть підтверджувати факт ухилення щодо утримання останньої. Також звернула увагу суду, що в наявному в матеріалах справи висновку експерта за результатами проведення судової медичної експертизи відсутні категоричні твердження про факт перебування [PERSON] у безпорадному стані та потребуванні сторонньої допомоги. Третя особа приватний нотаріус Коцюруба Лариса Ярославівна в судове засідання не з`явилась, у поданій заяві просила здійснювати розгляд справи за її відсутності. Встановлені судом фактичні обставини справи. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджуються свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . 20.01.2020 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Олефіром О.Г., відповідно до якого заповіла належну їй на праві власності цілу частину квартири [ADDRESS] , своїй доньці [PERSON] . Даний заповіт є чинним, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 5906825 від 20.01.2020. Згідно свідоцтва № Г-20942 від 11.03.1999 року про право власності на квартиру [ADDRESS] , зазначена квартира належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 22.12.2008 року, виданих державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Гусар Л.В. за реєстровим № 1-2678 та № 1-2681, [PERSON] та [PERSON] успадкували по 1/6 частці квартири [ADDRESS] після смерті батька, оскільки [PERSON] відмовилась від спадкування належної їй частки у спадковому майні після смерті чоловіка. [PERSON] зареєструвала успадковану нею частку у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21817181 від 09.02.2009 року. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] подарував належну йому 1/6 частку квартири [ADDRESS] [PERSON] , що підтверджується копією договору дарування 1/6 частки квартири від 25.06.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяком М.І. за реєстровим № 1678 та витягом з ДРРПНМ № 213914780 від 25.06.2020 року. Таким чином, [PERSON] за життя набула право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , згідно свідоцтва № Г-20942 від 11.03.1999 року про право власності на квартиру та на 1/6 частку квартири на підставі договору дарування 1/6 частки квартири від 25.06.2020 року, що в сумі становить 1/2 частку квартири. З наявних у матеріалах справи належним чином засвідчених копій матеріалів спадкової справи № 23/2024 встановлено, що відповідач [PERSON] , у відведений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини, а саме з 24.04.2023 по 24.10.2023, заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON] нотаріусу не подала. 25.06.2024 [PERSON] подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , зазначивши, що, крім нього, спадкоємцем за заповітом є [PERSON] , [INFO] , громадянка США, яка з жовтня 1999 постійно проживає у США, а отже спадщини після смерті матері не прийняла. [PERSON] є інвалідом 3 групи довічно, що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] , а відтак має право на обов`язкову частку у спадщині. Станом на момент розгляду справи, свідоцтво про право на спадщину ні [PERSON] , ні [PERSON] видано не було. Як вбачається з листа приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області Коцюруби Ларими Ярославівни від 01.07.2024 року № 41/01-16, при зверненні [PERSON] до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, останній повідомив, що прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем ( [PERSON] ), на час відкриття спадщини. Водночас, останній також повідомив, що його сестра [PERSON] спадщину не прийняла після смерті матері, оскільки фактично не проживала у квартирі за адресою: [ADDRESS] , та з жовтня 1999 року постійно проживає у Сполучених Штатах Америки. Оскільки, згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї і реєстрації разом з [PERSON] та його матір`ю за вищевказаною адресою зареєстрована також [PERSON] , то для підтвердження відповідного факту, приватним нотаріусом Лещинському Леоніду Володимировичу було запропоновано звернутись до суду. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме на частку квартири [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, до дня смерті [PERSON] була зареєстрована і проживала за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі також зареєстрований її син ? [PERSON] та донька [PERSON] . Відповідно до довідки № 25/05/2022-123 від 26.11.2024 року [PERSON] , [INFO] перебувала у пансіонаті «Ренамед» в період з 20.05.2022 року по 11.12.2022 року і потребувала стороннього догляду. Згідно з платіжними інструкціями АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] в період з червня 2022 року по листопад 2022 року здійснював переказ власних коштів на загальну суму 100134.89 грн. на рахунок [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з призначенням платежу « плата за догляд за Лещинською Ніною» Згідно з листом Львівського обласного центру зайнятості від 18.12.2024 року № 06.1-4454/24 [PERSON] у період з 01.01.2021 року та станом на 17.12.2024 року на обліку у Львівській обласній службі зайнятості не перебував. З висновку експерта № 032-3-2025 від 24.07.2025 року за результатами судово-медичної експертизи вбачається, що: 1)згідно наданої медичної документації у [PERSON] , 1941 р.н. у період часу з 2022 року до моменту настання смерті [INFO] були наявні наступні групи захворювань: - ішемічна хвороба серця. Стабільна стенокардія напруги 3-4-го функціонального класу. Дифузний та післяінфарктний (2022 та 2023 роки) кардіосклероз. Стентування передньої міжшлуночкової гілки лівої коронарної артерії за невідкладними показами, 2 DES. Множинний атеросклероз коронарних артерій. Дегенеративні зміни клапанів серця. Есенціальна артеріальна гіпертензія ІІІ стадії, 2-го ступеню. Серцева недостатність стадія С з помірно вираженою фракцією викиду лівого шлуночка. Хронічна серцева недостатність ІІ Б**. Ризик 4 (дуже високий); - церебральний атеросклероз. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ступеню у формі розладів; - ожиріння ІІ ступеню. Цукровий діабет ІІ тип, важкий перебіг; - хронічна хвороба нирок 4 стадія; - двобічний гонартроз. 2)Вказані хронічні захворювання у [PERSON] мали інтермітуючий перебіг з періодами стабілізації та декомпенсації, що призводило до їх прогресування та переходу у більш важку форму (з легкої в середню та з середньої у важку). 3)Наявність у [PERSON] вказаних хронічних захворювань, їх прогресуючий перебіг, її старечий вік (80+) суттєво обмежували її здатність існувати, самостійно забезпечувати базові життєві потреби (харчування, гігієна, пересування, прийом ліків, контроль за власною безпекою тощо) без сторонньої допомоги у вказаний період часу. 4)Враховуючи старечий вік [PERSON] (відповідно 81 та 82 роки), в періоди декомпенсації вищевказаних хронічних захворювань вона могла потребувати постійного стороннього догляду (погодувати, напоїти, дати та ввести лікарські засоби, провести гігієнічні процедури тощо), а в періоди ремісії могла без цього обходитись. У зв`язку з відсутністю записів в наданій медичній документації, які б вказували на рівень рухової активності пацієнтки, більш категорично відповісти на дані питання (необхідності постійного стороннього догляду для забезпечення [PERSON] життєвих потреб упродовж 2022 та 2023 років) не є можливим. 5) [PERSON] враховуючи їй старечий вік, наявність вищевказаних хронічних захворювань та їх перебіг, потребувала постійної допомоги для забезпечення її життєвих потреб (сходити в магазин, аптеку тощо). 6)У зв`язку зі старечим віком, наявністю вищевказаних прогресуючих хронічних захворювань, відсутність стороннього догляду за [PERSON] могла створювати значний ризик для її життя та здоров`я. У зв`язку з відсутністю записів в наданій медичній документації, які б вказували на рівень рухової активності пацієнтки, більш категорично відповісти на дане питання не є можливим. Мотиви прийняття рішення судом Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги та їх заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, у тому числі на предмет відповідності вимогам належності та допустимості доказів. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Верховний Суд України у п. 6 постанови "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року N 7 роз`яснив, що при встановленні судом факту ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця слід враховувати поведінку особи і розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливостей для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Статтями 202, 203 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, мають тяжкі хвороби, інвалідність або є безпомічними. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Судова практика ґрунтується на тому, що спадкоємець може бути усунений від спадкування лише при одночасному встановленні трьох складових: - факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво; - потребу спадкодавця в допомозі особи, про усунення від спадкування якої йдеться; - факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги. Такі правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 14листопада 2018 року у справі № 712/4709/15-ц, від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц, від 17 липня 2019 року у справі № 676/5086/15-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 760/21117/15-ц. Суду, у відповідності до положень ст. 12, ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення відповідачем умисних дій, які свідчили про його ухилення від надання допомоги спадкодавцю. Таким чином, оскільки позивачем не було доведено сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; потреба спадкодавця в допомозі цієї особи, перебування спадкодавця в безпорадному стані, натомість судом встановлено право відповідача на обов`язкову частку у спадщині, правових підстав для усунення останнього від права на спадщину на підставі ст.1224 ЦК України, у суду немає. Факт організації (оплати) позивачем перебування [PERSON] у пансіонаті для літніх людей свідчить лише про виконання останньою обов`язку щодо піклування про батьків, передбаченого ст. 172 Сімейного кодексу України. Стороною позивача на підтвердження своїх вимог було подано до суду в якості доказів нотаріально посвідчені заяви свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вирішуючи питання про допустимість зазначених доказів, суд враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 20.05.2020 року у справі №200/17947/16-ц, відповідно до якої зазначеного порядку надання показань свідків цивільно-процесуальним законодавством України не передбачено. Зокрема, ст.ст. 90-93 ЦПК України встановлює спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає виклик свідків у судове засідання з наданням права задати питання свідкам усім учасникам справи. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 67 ЦПК України свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин. У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд. Надання показів свідків, шляхом посвідчення їх показань нотаріусом, не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи на задання питань свідкам стосовно обставин справи. Долучена до позову фотографія із надписом «фотографії спадкодавця, зроблені після його повернення з Ренамед додому» не містить дати її вчинення. Відтак, суд позбавлений можливості встановити коли та за яких обставин було здійснене дане фото. Згідно з витребуваної судом за клопотанням сторони позивача інформацією, [PERSON] [INFO] перебуває на обліку у лікаря- нарколога медичного центру із 21.12.2011р., що підтверджується листом Львівського обласного медичного центру превенції та терапії узалежнень від 11.11.2025 року № 961. Поряд з цим, факт перебування [PERSON] на обліку в лікаря-нарколога, притягнення останнього до адміністративної відповідальності, наявність боргів, на переконання суду, жодним чином не доводять факту ухилення останнього щодо утримання спадкодавця [PERSON] . Крім того, з долучених до матеріалів справи медичних документів, вбачається, що саме відповідач [PERSON] був присутній при викдиках [PERSON] служб швидкої медичної допомоги, та до моменту приїзду такої, самостійно здійснював матері ін`єкції магнію. Інших доказів, які б доводили умисне ухилення відповідача від надання допомоги (матеріальної або ж по догляду) позивачем суду не надавалось. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України"). У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України питання розподілу сплаченого позивачем судового збору не вирішується судом.

Outcome: dismissed